Wilhelm Busch

Printre oameni

Wilhelm Busch

Printre oameni

Mici povestiri

Volumul V

EDITURA

LUMINA LUMII

1996

Titlul german:

Wilhelm Busch, Unter Menschen,

© Quell-Verlag Stuttgart

© Traducerea românească: Printre oameni,

Editura Lumina lumii, Korntal, Germania 1996

Toate drepturile rezervate

Cuprins

Pălăria 5

Lumea pierdută...! 7

Scrisoarea din patrie 9

Cântarea 11

Prea târziu 13

Discul din cap 15

Cât pe-aci să mănânc bătaie 18

Cine deschide 21

An nou - viaţă nouă 25

De unde şi-a luat Cain nevasta? 28

Pleacă, tată! 31

Charlotte 34

Braţ la braţ cu un ucigaş 35

Textul pentru predica de botez 39

Prelegere teologică în curtea minei 41

Chiar şi în dulap 43

Uneori a fost şi câte ceva de râs 45

Totuşi, pot să spun şi eu ceva! 48

între moarte şi viaţă 50

Cristos a-nviat şi râsetele de Paşte 53

Spaimă şi zahăr 55

Ecoul 58

O vizită ciudată 61

Geanta pierdută 64

Mângâietorul 68

Talerul este suficient de greu 70

Dumnezeu ne întreabă de fratele nostru 71

Bivoli şi porci 74

Isus în Berlin 78

Isus şi şoseaua în construcţie 81

Numai o liniuţă 82

întâmplări cu paracliseri 84

Draci în noaptea de Revelion 89

Pălăria

în oraşul meu natal, Frankfurt am Main, a existat o

mare comunitate de evrei. Băieţi fiind, ea ne-a atras într-

un mod ciudat. Asupra acestei lumi străine plutea ceva

misterios. Odată am avut chiar voie să facem o vizită

unui rabin bătrân, care locuia în una din căsuţele înguste

şi întortocheate din partea veche a Frankfurt-ului. A-

tunci ne~a arătat un model exact al Templului lui Solo-

mon, pe care îl construise după o muncă de ani de zile.

în timp ce ne-a explicat totul, noi, băieţii, am simţit ceva

din dorul acestui popor împrăştiat după sfinţenia lui

Dumnezeu.

Nu este deci de mirare că într-o zi de Sabat am por-

nit-o spre partea veche a oraşului, pentru a participa la

una din misterioasele slujbe religioase.

Dar, din păcate a apărut o problemă. Evreii au un

obicei diametral opus obiceiului nostru: în biserică, noi

ne scoatem pălăria; în schimb, în sinagogă nu are voie să

intre nici un bărbat fără să poarte o pălărie pe cap.

Noi, băieţii, nu aveam însă nimic pe cap. In vremea

aceea, pentru noi era de-a dreptul o chestiune de onoare

să umblăm cu capul descoperit.

Şi iată-ne acum în faţa sinagogii. Şi un bătrânel mi-

cuţ şi grav ne-a explicat că nu putem în nici un caz să

intrăm în sinagogă Iară o pălărie.

Un sfat bun ar fi fost binevenit. De întors, nu vroiam

să ne întoarcem. La urma urmei, această expediţie fuse-

se discutată şi planificată de mult timp. Să falimenteze

ea oare într-un mod atât de jalnic?

Bătrânelul micuţ şi cu barbă a văzut că doream mult

să vizităm sinagoga şi că nu era vorba numai de o sim-

plă distracţie. Aşa că a mai venit încă o dată până la noi

şi ne-a explicat că ne poate închiria pălăriile pe durata

slujbei religioase, dacă vrem să-i plătim 10 pfenigi pen-

tru fiecare pălărie.

Atunci am făcut o revizie serioasă a finanţelor noas-

tre. Şi când am constatat că avem destui bani, am în-

cheiat târgul.

Bărbatul a adus pălăriile. Cred că au aparţinut cândva

acelor mulţi, mulţi rabini care au activat aici: pălării

mari, negre şi cu bor lat. Ce bine că aveam urechi pe

cap, altfel pălăriile ne-ar fi alunecat peste faţă.

Dar, o dată cu pălăriile negre, ne-a cuprins o atmosfe-

ră ceremonioasă. Aşa am intrat în sinagogă. Am partici-

pat la slujba divină cu evlavie. Şi la ieşire am predat pă-

lăriile. -

De atunci m-am gândit adesea la acele pălării. Când

îi văd pe dragii noştri fraţi creştini la slujba religioasă,

toţi îmi lasă impresia unei vieţi de evlavie şi pe placul

lui Dumnezeu. Şi ei cântă cântările credinţei, în care

afirmă că nimic nu i-ar putea despărţi de Domnul Isus,

chiar dacă ar veni sfârşitul lumii. Şi ei poartă pălării fes-

tive ale credinţei.

Dar atunci când se termină slujba religioasă, îşi scot

repede pălăria credinţei. Atunci sunt la fel ca toţi ceilalţi

oameni: se ciorovăiesc şi se ceartă, îl slujesc pe Mamo-

na, merg după poftele lor şi uită cu totul de Mântuitorul

care a murit pentru ei. îşi trăiesc viaţa de zi cu zi fără

Răscumpărătorul lor. Asta este rău.

Ar trebui să ne purtăm pălăria credinţei şi în afara

slujbelor religioase.

Lumea pierdută...!

S-a întâmplat în anul 1915.

Mă aflam pe front ca tânăr voluntar. Eram în Cham-

pagne, într-o zonă dezolant de distrusă.

în ziua dinaintea Crăciunului a venit poşta. Am pri-

mit şi eu un pacheţel. Printre tot felul de daruri a fost şi o

lumânare galbenă.

- Copii, ne facem un pom de Crăciun! au spus cu to-

ţii, când au văzut lumânarea galbenă în mâna mea.

în dimineaţa zilei de Ajun am plecat cu camaradul

meu ca să căutăm pomul de Crăciun. Ce fericiţi am fost

când am dat peste un mic brad verde! Cu dragoste l-am

replantat într-o conservă veche. Lumânarea a fost tăiată

mai mult cu răbdare, decât cu îndemânare şi fiecare mi-

că luminiţă a fost prinsă cu ace cu gămălie de crenguţe.

Şi apoi a venit Ajunul. Afară, torul era liniştit. Numai

pe ici, pe colo, mai lătra în noapte câte o împuşcătură

rătăcită. Acum, sărbătoarea noastră putea să înceapă.

Ah, a fost un eşec total! După-masă ni se livrase o

damigeana mare cu rachiu. Bărbaţii gustaseră deja serios

din această otravă, aşa că atmosfera era destul de proas-

tă. Am încercat să salvez ce se mai putea salva. S-au a-

prins lumânările şi i-am rugat:

- Haideţi să cântăm o cântare!

Atunci, unul s-a trezit că vrea să ne fotografieze îm-

preună cu pomul cu lumânări. Până când ne-a aranjat pe

toţi, micuţele lumânări au ars de tot. în schimb, tranşeea

s-a umplut de fumul înecăcios al luminii de magneziu.

Ah, totul a fost un eşec! De ce? Acum, mă gândesc

că am fost cu toţii bolnavi de dor de casă în seara aceea.

7

Pe scurt, a fost jalnic. Şi, în cele din urmă, am părăsit

tranşeea în fugă, îndurerat şi mânios.

Afară m-a înconjurat noaptea senină şi înstelată. Pă-

mântul calcaros răscolit de împuşcături strălucea alb.

Sărmană ţară! Aici s-au întins cândva câmpii şi grădini

bogate. Acolo jos, în vale, a existat un sat. Acum, numai

câţiva pomi fructiferi desfrunziţi mai amintesc de exis-

tenţa lui. Chiar şi ruinele au dispărut, folosite la con-

strucţia şoselei. în urmă cu doi ani, oameni veseli au săr-

bătorit acolo Crăciunul. Unde sunt acum, aceşti oameni

fără patrie?

Atunci am auzit un zgomot. Din adăpostul ofiţerilor,

care se află la o depărtare de câţiva paşi, iese cineva afa-

ră. Se uită la mine, pentru că mă aflu în umbră. Dar pot

să-1 recunosc. Este un locotenent major, care mi-a insu-

flat întotdeauna mult respect. A stat mult timp şi s-a ui-

tat în noaptea dezolantă. Ia te uită, m-am gândit, şi el

simte ca mine. Probabil că şi în adăpostul ofiţerilor sunt

toţi beţi. Şi acum descoperă şi el toată jalea acestui răz-

boi, încât aproape că nu mai poate să-1 suporte.

Dar - ce are acolo? Scoate de sub pelerină un corn

strălucitor, îl duce la buze. Şi acum răsună nespus de

dulce şi de ciudat peste valea distrusă de împuşcături:

„O, Crăciun vesel, o Crăciun sfânt,

Sărbătoare binecuvântată..."

Cornul lui mă obligă să rostesc încet textul melodiei.

Şi totul în mine se revoltă. Nu! Nu! strigă inima mea.

Nu este adevărat! Aici, un sat distrus. Fiecare casă pus-

tie, un râu de suferinţă. Şi acolo, bărbaţii beţi, bolnavi de

dor de casă.

Şi acasă femeile, copiii plângând, care îşi strigă taţii -

sânge, moarte, jale... Cum poţi să cânţi aşa: O, Crăciun

vesel...? Dar el cântă liniştit mai departe. Şi cântarea su-

nă a jale:

Lumea pierdută...

Da, mă gândesc, asta este foarte adevărat. Nu am mai

văzut şi simţit niciodată lucrurile aşa.

Cristos S-a născut... cântă melodia peste gândurile

mele. Atât de clar, ca un chiot, atât de zguduitor, încât

tresar şi ascult.

„Cristos S-a născut!

Bucură-te, bucură-te, frate creştine!"

Atunci parcă îmi cad nişte solzi de pe ochi: Asta în-

seamnă Crăciunul, asta şi nimic altceva:

Lumea pierdută - Cristos S-a născut!

Bucură-te, bucură-te, frate creştine!

Scrisoarea din patrie

Trenuleţul înainta zgomotos printre munţi, în noapte.

înghesuit groaznic, stăteam lângă mama şi mă gân-

deam, dacă să-i spun ce mă frământă. Venise să mă ia

din Tübingen, unde studiam teologia. Şi acum călăto-

ream împreună spre Schwäbische Alb.

în cele din urmă, mi-am făcut curaj:

- Ştii, mamă, nu mai simt nici o bucurie pentru Bi-

blie. Găsesc în ea atâtea lucruri de neînţeles şi grele.

Sunt atâtea contradicţii şi lucruri neinteligibile, care,

pentru omul modern, fac ca această carte să fie absolut

nefolositoare.

Mama a izbucnit într-un râs vesel:

- Aceasta din cauză că citeşti Biblia pe dos.

Puţin jignit, sar în jos, încât bărbatul de lângă noi

scapă ziarul, mirat.

- Dar, cum trebuie s-o citesc? O citesc în textul origi-

nal ebraic şi grecesc. Citesc comentarii. Ascult prele-

geri...

Mama mă linişteşte prinzându-mă de mână:

- Să-ţi dau un exemplu. Mai ştii, când ai fost timp de

aproape doi ani neîntrerupt pe front, în război, fără să

primeşti nici un concediu? în vremea aceea ţi-am scris

regulat despre evenimentele de acasă. Şi apoi, într-o zi,

am primit o scrisoare de la tine, pe care nu am uitat-o.

Ai scris: în scrisorile voastre citesc despre cartele pentru

alimente, despre lacomi, despre statul la cozi. Nu înţeleg

toate aceste lucruri. S-au schimbat chiar atât de mult lu-

crurile la voi?... Şi apoi a urmat propoziţia care m-a

mişcat atât de tare: De cât timp ne-am despărţit şi cât de

departe sunt de voi, încât nici nu mai pot să înţeleg scri-

sorile din patrie!

Am dat din cap.

- Da, da, îmi amintesc. Dar ce legătură are asta cu

Biblia?

- Vezi tu, a continuat mama. Tu nu ai scris atunci:

Scrisorile mamei mele sunt pentru mine, omul modern,

nefolositoare. Nu ai scris nici: în scrisorile mamei mele

sunt contradicţii şi lucruri rară sens. Ai spus pur şi sim-

plu: De cât timp ne-am despărţit şi cât de departe sunt

de casă, încât nici nu mai pot să înţeleg scrisorile din

patrie!

încep să înţeleg. O ascult pe mama atent.

- Biblia este şi ea o scrisoare, dragul meu fiu. Este o

scrisoare a Dumnezeului viu din patria veşnică - adre-

sată ţie. Dacă nu mai poţi să înţelegi această scrisoare,

nu ai voie să dai vina pe scrisoare. De vină eşti tu. Tre-

buie să spui: Cât de îngrozitor de mult m-am îndepărtat

de Tatăl meu ceresc, încât nu mai pot să-i înţeleg scri-

soarea! Acum vreau să mă adâncesc în ea şi vreau să cer

10

sincer Duhul Sfânt, ca să învăţ să înţeleg scrisoarea din

patrie.

Şi de atunci, între noi s-a lăsat tăcerea, până când

trenuleţul a oprit în Urach. Dar sfatul mamei nu l-am

mai uitat niciodată. El mi-a arătat calea spre înţelegerea

Bibliei.

Cântarea

Când am trecut recent prin piaţa zgomotoasă şi ani-

mată din faţa gării din Essen, am văzut un mic grup de

tineri în uniforma Armatei Salvării, care-şi cântau Mniş-

tiţi cântările despre Isus, acompaniaţi de o ghitară. în ju-

rul lor se strânseseră câţiva oameni, care ascultau cu e-

vlavie.

Atunci mi-a venit în minte o scurtă întâmplare, des-

pre modul în care a reuşit să mă scoată un astfel de cân-

tecel din cea mai profundă deznădejde. Deşi era o po-

veste foarte veche, scena mi-a apărut în faţa ochilor cu

toate detaliile:

Pe vremea aceea am fost preot asistent într-un cartier

mărginaş din Bielefeld. Acolo domnea o moarte spiritu-

ală de nedescris. Dar Evanghelia a început să-şi arate

puterea. Tot felul de lucruri începeau să se pună în miş-

care.

Dar imediat au apărut şi împotrivirile. Şi, în mod si-

gur, şi eu am început multe lucruri cu stângul sau pe

dos. Aşa că am ajuns curând implicat în tot felul de

lupte agitate. Şi în tot acest timp, am fost atât de singur,

fără călăuzire şi experienţă. Şi tocmai atunci, când aş fi

11

avut nevoie de toate forţele mele, rana mea din război şi-

a anunţat prezenţa. Am suferit de dureri groaznice de

spate. Treptat, au devenit atât de chinuitoare, încât nu

am mai putut să merg cu spatele drept. Cel mai bine mă

puteam deplasa pe bicicletă.

într-o zi dogoritoare de vară am plecat în oraş. Inima

îmi era atât de grea. în cartierul meu suferisem câteva a-

tacuri puternice. Era, de parcă moartea spirituală avea

totuşi să triumfe. Şi eu însumi mă simţeam atât de jal-

nic! Când mă dădeam jos de pe bicicletă, mă îndoiam

întotdeauna din cauza durerilor insuportabile. Era totuşi

imposibil ca Dumnezeu să iasă la luptă cu o astfel de u-

nealtă jalnică şi nepricepută.

în timp ce pedalam obosit şi descurajat, am auzit de-

odată o melodie. Se auzea prin fereastra deschisă a unui

birt. Dar - nu se auzea ca urletele beţivilor.

Am fost curios, ce fel de melodie ar putea să fie. De

aceea am pedalat foarte încet şi m-am ridicat de pe şaua

bicicletei ca să pot privi înăuntru prin fereastra larg des-

chisă.

în mijlocul a câţiva băutori de bere obosiţi stătea un

grup mic de soldaţi din Armata Salvării şi cânta.

Şi tocmai în acest moment am auzit refrenul unei

cântări, pe care atunci nu o cunoşteam. Era:

„O, de-ai putea tu crede,

Minuni mari ai vedea,

întotdeauna Isus

Cu drag te-ar ajuta..."

Băutorii de bere nici măcar nu şi-au ridicat privirea,

însă mie, ucenicul obosit, descurajat al lui Isus Cristos,

mi s-a părut că mi-a vorbit direct Mântuitorul meu. Da,

asta este! Aşa se pune problema! O, de-ai putea tu crede,

minuni mari ai vedea. întotdeauna Isus cu drag te-ar

ajuta.

12

Am plecat mai departe vesel şi mângâiat. încă o dată

am trăit ceea ce spune David în Psalmul 23: El îmi învi-

orează sufletul. Da, Domnul nostru îi cunoaşte pe cei ca-

re sunt ai Lui şi le asigură întotdeauna la momentul po-

trivit un pahar cu apă proaspătă. Şi la fel cum această

apă proaspătă a ţâşnit odinioară în pustie dintro stâncă,

tot aşa am primit-o eu dintr-un birt.

Soldaţii din Armata Salvării nu mă văzuseră, sunt si-

gur. Şi, mai târziu, m-am gândit că ar fi trebuit totuşi să

dau mâna cu ei şi să le spun cât de bine mi-a prins cânta-

rea lor. Căci - cine ştie - poate că erau şi ei tocmai puţin

descurajaţi de indiferenţa oamenilor din birt, pentru care

cântau în zadar. Din păcate, nu m-am dus să vorbesc cu

ei. De aceea vreau însă să povestesc această istorie pen-

tru încurajarea celor care-L mărturisesc pe Isus. Cuvân-

tul lui Dumnezeu nu trebuie să se întoarcă înapoi fără

rod, ci să spună ceea ce este pe placul Domnului. Şi

unele seminţe cad acolo unde nici măcar nu ne gândim.

Prea târziu

A trecut foarte mult timp de atunci. Eram încă un tâ-

năr preot asistent într-un oraş din Westfalia. Dar, deşi

am trecut de atunci prin multe, nu pot să uit acel ceas te-

ribil din noapte.

în vremea aceea, în parohia mea a trăit un bărbat de

vârstă mijlocie, care nu pierdea nici o ocazie să înjure şi

să batjocorească cu cruzime creştinismul, biserica şi

chiar şi pe mine. Când am auzit despre acest lucru, m-

am hotărât să-1 vizitez.

13

Rar am mai făcut o astfel de vizită la domiciliu fără

succes şi tristă. Bărbatul nu a fost accesibil pentru o dis-

cuţie liniştită. Mi-a spus râzând:

- Nu vă obosiţi cu mine! Am descoperit demult înşe-

lătoria. Voi, popii, ori sunteţi voi înşivă proşti, ori - sun-

teţi angajaţi de nişte puteri oarecare, ca să prostiţi lumea.

- Dumnezeu trăieşte! am răspuns eu. Chiar şi dum-

neavoastră veţi sta într-o zi înaintea Lui.

Mi-a râs în nas:

- Ăsta este aşa, un banc bun al vostru, al popilor, ca

să le faceţi frică oamenilor cu ceea ce vine după moarte.

- Ei bine, am răspuns eu, este şi o întrebare serioasă.

Asta o să pricepeţi poate într-o zi, când veţi fi la un pas

de moarte.

Atunci, a devenit foarte ceremonios şi mi-a explicat:

- Ascultaţi-mă bine: niciodată - încă o dată: niciodată

nu voi avea nevoie de dumneavoastră. Eu nu fac parte

dintre acei bieţi oameni care, pe moarte, încep dintr-o

dată să strige după Dumnezeu. Pot să mor şi voi muri fă-

ră dumneavoastră. Moartea este cel mai normal lucru de

pe pământ. Fiecare floare se ofileşte odată. Şi la fel este

şi cu omul. Fenomenele naturale nu au nevoie de nici un

fel de pălăvrăgeală de-a dumneavoastră, cum este cea

despre moarte.

Am plecat. Acest bărbat era ferm hotărât să trăiască

fără Dumnezeu şi să moară fără Dumnezeu. Aici, slujba

mea se încheiase. -

Dar m-am înşelat. S-a întâmplat aproximativ un an

mai târziu. Cineva a sunat în miez de noapte la uşa mea.

Afară stătea soţia acestui bărbat şi m-a rugat agitată să

merg cu ea. Soţul ei era bolnav de câtva timp. Şi acum,

medicii nu i-au mai dat nici o speranţă. Era pe moarte.

Am refuzat:

- Stimată doamnă! Soţul dumneavoastră mi-a spus

14

categoric că nu vrea să mă vadă lângă patul lui de

moarte. Atunci, nu m-am gândit că această situaţie va

interveni atât de curând. Dar - nu pot să mă duc la el,

dacă nu vrea nicicum să mă vadă.

La acesta cuvinte, femeia a strigat tremurând:

- Veniţi repede! Chiar el m-a trimis după dumnea-

voastră. El spune într-una: Popa a avut totuşi dreptate!

Popa a avut totuşi dreptate!

Atunci m-am îmbrăcat repede şi am mers cu ea. Dar

- am ajuns prea târziu. Bărbatul îşi pierduse deja cunoş-

tinţa. Deşi era inconştient, i-am spus totuşi câteva cu-

vinte din Biblie despre sângele lui Isus, care ne curaţeşte

de orice păcat. Dar nu am avut deloc impresia că le-a

auzit. Aşa a murit.

M-am înfiorat tot când am plecat acasă în zorii zilei.

Nu numai răcoarea dimineţii m-a făcut să mă înfiorez.

Sufletul meu a fost năpădit de tristeţe. Şi, dintr-o dată

am înţeles într-un mod nou rugăciunea puternică a ma-

relui bărbat Moise: Doamne, învaţă-ne să ne numărăm

bine zilele, ca să dobândim înţelepciune.

Discul din cap

Printre creştini şi păgâni, printre nazişti şi marxişti

găsim adesea oameni care ne lasă cu impresia: cândva, li

s-a montat un disc în cap. Şi când apeşi pe un buton,

discul începe să se învârtă. Atunci urmează cuvintele şi

frazele învăţate pe de rost. Ei nu mai ascultă ce spune

celălalt. Plouă de-a dreptul cu cuvinte înţelepte vârâte în

cap.

15

Sunt de părere că, atunci când un om a ajuns la o

anumită convingere, trebuie să poată să o exprime prin

propriile lui cuvinte şi nu prin fraze învăţate pe de rost.

A fost pe vremea inflaţiei de după primul război

mondial, când banii s-au devalorizat cu fiecare zi ce tre-

cea şi când, în cele din urmă, o cutie de chibrituri a ajuns

să coste milioane.

Eram un biet preot asistent, care-şi primea salariul

întotdeauna abia când banii se devalorizaseră deja. Şi în

vremea aceea, am flămânzit de multe ori împreună cu

tânăra mea soţie.

în schimb, muncitorii care locuiau în parohia mea o

duceau foarte bine. Majoritatea erau meseriaşi într-o ma-

re fabrică de biciclete. îşi primeau salariul în fiecare zi

în bancnote noi nouţe şi puteau să cumpere repede cele

trebuincioase, înainte ca banii să-şi piardă valoarea. Şi,

în plus, aveau fiecare câte o grădină şi cel puţin un porc,

pe care să-1 taie toamna. Deoarece nu veneau la mine, la

biserică, m-am dus eu la ei. I-am vizitat de la uşă la uşă.

Astfel, într-o vineri seara, l-am găsit pe om în bucătă-

rie. Tocmai tăia felii groase de şuncă în cuburi mici, aşa

cum obişnuiesc să mănânce şunca cei din Westfalia.

Am început să salivez. Dar nu l-am lăsat pe om să

observe ceva. L-am salutat politicos. El a fost însă foarte

rece. Abia mi-a oferit un scaun. Şi iată ce a urmat apoi:

El nu este pentru biserică şi pentru creştinism. Desi-

gur, nu vrea să se retragă din biserică - din cauza soţiei şi

a copiilor -, dar nu permite să i se spună nimic despre

treaba asta. Totuşi, poate că nu este chiar atât de rău, să

fie vizitat odată de un preot - deşi, de când locuieşte aici,

nu 1-a vizitat niciodată nici un preot - dar aşa, numai

într-o doară! - Pentru că acum s-a nimerit să fie tocmai

prezent un preot, ar putea să-şi descarce inima cu ceea

ce are împotriva bisericii şi a popilor.

16

- Vă rog! Vă rog! i-am spus cam speriat. Pentru mine

este important să aud ce are un om ca dumneavoastră

împotriva popilor şi împotriva creştinismului.

Da, da, asta vrea să-mi şi spună. Biserica, asta este

împotriva deşteptării maselor, asta vrea să-i prostească

pe oameni. Şi de ce? Numai pentru ca bogaţii şi capi-

taliştii să-i poată exploata mai bine. Şi, de fapt, este clar

că popii sunt de partea capitaliştilor. Da, biserica este de

fapt cea mai vinovată de sărăcirea maselor. Popii, ăştia

se îngrijesc şi se îngraşă, în timp ce sărăcirea maselor se

întinde tot mai mult în jurul lor...

A ţinut-o tot aşa, doar cu variaţiuni mereu noi. Şi du-

pă fiecare a doua propoziţie şi-a vârât câte o bucată de

şuncă în gură.

Şi eu stăteam acolo -, foamea îmi rodea dureros sto-

macul de când îl văzusem pe om mâncând şuncă înain-

tea mea. Şi în timp ce mă luptam să nu-1 invidiez, am

aflat că sunt vinovat de sărăcirea maselor.

- Desigur! Popii sunt de vină de sărăcirea maselor! a

strigat omul în cele din urmă, de parcă ar fi avut în faţa

lui o adunare de oameni. Apoi m-a privit cu reproş, pe

mine, reprezentantul îngrăşat al unei biserici care suge

sângele din oameni - s-a uitat de-a dreptul cu amar la

mine, acest reprezentant al clasei sărace. Şi în cele din

urmă şi-a mai vârât încă o bucată de şuncă în gură.

N-am mai rezistat. Răbdarea mi-a ajuns la capăt.

- Omule! am spus mâniat. Mai întâi, daţi-mi o bucă-

ţică din şunca dumneavoastră! De dimineaţă nu am mai

mâncat nimic. De fapt, cine este cel sărăcit? în nici un

caz dumneavoastră! Dacă este unul din noi doi, atunci

eu sunt acela, care-mi primesc salariul când nu mai are

nici o valoare şi căruia acum îi este într-adevăr foame.

Omul a albit efectiv. Speriat, s-a aşezat şi m-a ascul-

tat în timp ce i-am explicat foarte liniştit că minunatul

17

lui discurs a nimerit în cazul meu ca nuca-n perete.

La sfârşit, am râs amândoi.

Dar apoi s-a întâmplat totuşi un lucru deosebit de

important: discul cu frazele s-a spart. Şi apoi am putut să

discutăm ca doi oameni care au să-şi spună ceva.

Cât pe-aci să mănânc bătaie

Adunarea ateilor la Kesselbrink! Veniţi cu toţii! Vor-

bitor....

Libertate de exprimare! - Aşa urlau placajele roşii la

toate colţurile şi pe toate zidurile.

Au fost vremuri agitate atunci, în jurul anului 1925.

încetul cu încetul, adunările politice au început să fie ţi-

nute sub forma unor lupte de sală. Şi acum, una despre

concepţia despre lume şi viaţă!

Mie, unui preot asistent într-un cartier absolut mar-

xist, mi-a fost clar că îi voi întâlni acolo, la Kesselbrink,

pe toţi bărbaţii pe care îi caut în zadar duminica în bise-

rica mea. Aşa că a trebuit să mă duc şi eu acolo! O sală

imensă, arhiplină! Fum de tutun! Zumzet de voci! M-

am făcut loc până în faţă şi am găsit în mod uimitor încă

un scaun liber în primul rând. Bărbaţii din jurul meu

erau fără îndoială atei de seamă. în orice caz, m-au privit

ciudat. Şi probabil că şi Daniel în groapa cu lei s-a simţit

aşa cum m-am simţit eu.

Apoi, preşedintele a sunat din clopoţel. Vorbitorul a

ţinut un discurs lung, prin care nu a spus nimic nou. Lu-

cruri obişnuite: pe vremea când oamenii nu au ştiut ni-

mic despre tainele naturii, şi-au explicat tot ce le părea

straniu spunând: Aceştia sunt zeii. Când tuna şi fulgera

18

era activitatea zeilor. Dar acum suntem iluminaţi. Toate

tainele au fost descoperite. Prin aceasta putem să renun-

ţăm la sistemul ajutător al credinţei. Este vina biserici-

lor, că vor să-i pironească pe oameni la stadiul spiritual

al epocii de piatră.

In sală era mare agitaţie. La urma urmei, fiecare ştia

aceste lucruri.

Dar după aceasta au urmat discuţiile. Atunci a înce-

put să devină interesant. Au luat cuvântul cele mai dife-

rite curente. Spiritele s-au aprins. Tot mai des au răsunat

strigătele, zbieretele de mânie sau râsetele.

Eu îmi pregătisem deja demult un mic discurs. Am

ridicat tot mereu mâna. Bileţelul meu ajunsese demult

pe masa prezidiului. Dar, pur şi simplu, au sărit peste

mine.

L-a un moment dat, s-a întâmplat ceva: a luat cu-

vântul un ateu bătrân. Cred că era un om extraordinar.

Căci nu a spus expresiile obişnuite, răsuflate. în mod si-

gur, auzise câte ceva despre Evanghelie şi-şi formase

propriile lui păreri înguste despre ea. Aceasta a făcut să

crească agitaţia din sală.

A strigat:

- Tot creştinismul este plin de contradicţii! Aceşti

creştini spun tot mereu că sunt păcătoşi. Şi apoi declară

din nou că ar avea o relaţie deosebit de bună cu Dumne-

zeul lor. Nu poate să fie valabil decât un singur lucru...

Câţiva tineri au urlat:

- Destul!

Undeva, cineva râdea în hohote. Preşedintele a sunat

şi a strigat:

- Linişte!

Acesta a fost momentul în care în mine a explodat

ceva. Mânia la adresa tuturor acestor discursuri stupide

şi mai ales la adresa acestor batjocuri, mânia că aici oa-

19

menii îşi băteau joc de un om, care înţelesese întrebarea

hotărâtoare a Evangheliei: cum poţi să fii un păcătos şi

totuşi un copil al lui Dumnezeu, indignarea că nu mi se

dăduse cuvântul -, toate acestea au dus la o explozie lă-

untrică. Am sărit în sus şi am strigat cât am putut de ta-

re:

- Sângele lui Isus Cristos, Fiul lui Dumnezeu, ne

curăţeşte de orice păcat!

Aşa! Cel puţin, vorbitorul a primit acum un răspuns.

Dar n-am apucat să mă bucur nici măcar o secundă de

acest lucru; căci în secunda următoare, întreaga sală s-a

transformat într-un cuib de demoni. Am văzut guri care

urlau, pumni care se agitau, am auzit strigăte şi urlete.

Un bărbat sălbatic a sărit pe mine şi a ridicat mâna să

mă lovească... Totul s-a întâmplat atât de repede, inima

a încetat un moment să mai bată. Apoi -, da, apoi s-a în-

tâmplat ceva straniu: am simţit că un bărbat puternic m-

a tras în braţele lui. Am vrut să mă apăr. Dar el mi-a

şoptit în ureche:

- Staţi foarte liniştit! Nu vă mişcaţi!

Apoi nu a mai avut timp de mine. Pur şi simplu m-a

acoperit cu trupul lui, în timp ce i-a poruncit atacantului

să mă lase în pace.

Abia mai târziu am aflat: era un om de vază printre

atei. Şi în mod evident, un om deştept, care şi-a spus:

- Dacă acest preot mic este ciomăgit aici, atunci asta

este pentru el o publicitate bună, dar pentru noi una

proastă.

M-a ţinut mult timp strâns lipit de el, până când sala

s-a liniştit din nou. Apoi mi-a dat drumul. Am părăsit

sala tulburat.

în Biblie este scris: El va porunci îngerilor Săi să ve-

gheze asupra ta şi ei te vor lua pe mâini, ca nu cumva să

te loveşti cu piciorul de vreo piatră. Am crezut întot-

20

deauna aceste cuvinte. Dar că Domnul meu poate să-i

transforme chiar şi pe ateii de vază în îngerii Lui -, acest

lucru l-am învăţat totuşi abia în acea seară.

Cine deschide...

A fost perioada de mari tulburări politice. Căştile de

oţel, Frontul de fler, naziştii şi comuniştii aveau membrii

de partid în uniformă, care se luptau în „bătălii" fierbinţi

de sală.

Mergeam obosit şi descurajat pe străzi. Eram un pre-

ot tânăr într-un cartier absolut marxist din Essen. Oame-

nii erau atât de amărâţi şi de fanatici, încât nici nu pu-

teau să audă mesajul despre Isus. Eram foarte singur şi

părăsit în mijlocul acestor blocuri cu locuinţe de închiri-

at suprapopulate.

Cu câţiva paşi în faţa mea mergeau doi tineri. Unul

purta uniforma gri a Ligii luptătorilor frontului roşu. I-

am văzut prinşi într-o discuţie vie. Şi apoi am oftat:

- Cum poţi oare să te apropii de aceşti tineri? Şi gân-

dul următor a fost deja: De ce să nu facă Dumnezeu mi-

nunea şi să-mi dăruiască o uşă deschisă spre aceşti oa-

meni?! Chiar Dumnezeu spune în Apocahpsa: Eu sunt

cel care deschide şi nimeni nu închide. Aşa că l-am ru-

gat pe Domnul meu atotprezent: Doamne, lasă-mă să

văd minunile Tale şi deschide-mi uşa spre oamenii aceş-

tia! Cu toate acestea, nu am avut nici cel mai mic habar

cum avea să se întâmple aceasta.

Apoi, am grăbit pasul. I-am depăşit pe cei doi. Când

am trecut pe lângă ei, l-am auzit pe tânărul în uniformă

întrebându-1 pe celălalt:

21

- Nu ai să-mi dai nimic de citit?

M-am înveselit. Iată uşa deschisă! M-am întors repe-

de şi am spus:

- Dacă vrei ceva de citit, vino la mine!

M-a măsurat mirat. Apoi a întrebat circumspect:

- Cine eşti tu?

- Sunt un preot!

A râs:

- Şi eu sunt un preot!

- Omule, nu vorbi prostii! Nu eşti preot!

A râs şi mai tare:

- Facem pariu?

Ei bine, şi atunci am aflat că îl chema Pfarrer (preot,

în limba germană). Willy Pfarrer.

- Şi pe mine mă cheamă Willy şi sunt preot!

Se părea că se va lăsa cu o discuţie veselă.

Atunci s-a uitat dintr-o dată dezamăgit, de-a dreptul

speriat la mine. Apoi, a spus:

- Când pot să vin mâine la dumneavoastră?

Am spus o oră şi mi-a promis că vine. Apoi a plecat

repede. Am observat la el o agitaţie ciudată.

Ziua următoare s-a aflat în camera mea. Şi mi-a po-

vestit:

- Anul trecut, am trecut odată prin Weberplatz. O

mulţime de oameni năvălea în Biserica Crucii. Mulţi

bărbaţi purtau calabreza festivă pe cap. Ei, ei m-am gân-

dit, aici este un eveniment! Curios, am urcat treptele ca

să mă uit în biserică. Dar un şuvoi de oameni m-a luat

pe la spate şi m-a împins în faţă. Doamne Dumnezeule!

De cât timp nu mai călcasem deja într-o biserică! De ce

să nu mă uit deci puţin în jur? în cele din urmă, am ajuns

prins ca într-o menghină în faţă de tot, pe culoarul cen-

tral. Şi când am vrut să ies, orga a început să cânte şi

22

oamenii mi-au spus să nu mai fac gălăgie. Aşa se face că

am participat fără să vreau la o slujbă religioasă.

- Şi, cum ţi-a plăcut? l-am întrebat. în timpul relatării

lui, mi-am dat seama foarte clar că a fost vorba de slujba

religioasă în care am fost instalat în funcţie. Şi - sincer

vorbind - situaţia mi-a fost destul de penibilă. Nu-mi a-

minteam cu plăcere de acea slujbă religioasă. Atunci am

ţinut cea mai slabă predică a vieţii mele. Cum s-a în-

tâmplat: cu o zi înainte sosise maşina cu mobilă şi a-

proape toată noaptea mi-o petrecusem sortându-mi căr-

ţile. Aveam abia 27 de ani, eram tânăr şi plin de spe-

ranţa că, la momentul potrivit, aveau să-mi vină mie

nişte idei.

în faţa ochilor, am văzut din nou Biserica Crucii ar-

hiplină: în jurul altarului se aflau stegarii a nenumărate

asociaţii. Preoţi în odăjdii, prezbiteri, orga, liturghia lun-

gă. Apoi a vorbit unul. Şi încă unul. Şi încă unul. Trecu-

se deja o oră jumătate. Stegarii se clătinau îngrijorător,

în biserica arhiplină lipsea oxigenul. Şi apoi a trebuit să

urc la amvon. Oamenii erau deja atât de obosiţi! Şi mie

îmi bătea o rază de soare drept în ochi, încât abia pu-

team să văd în jur. Se poate deci înţelege prea bine, că

puţinul, pe care mi-1 propusesem să~l spun, mi s-a şters

de tot din minte. M-am simţit foarte stânjenit cât am stat

la amvon şi am fost fericit când am coborât.

Când m-am aşezat, scumpa mea soţie mi-a spus:

- De predica asta poţi numai să te ruşinezi!

Da, aşa s-au petrecut lucrurile atunci. Şi acum am în

faţa mea un tânăr comunist inteligent şi-mi povesteşte

că a ajuns fără să vrea la această slujbă religioasă. Acum

voi auzi deci pentru a doua dată, ce martor jalnic am

fost. Dar - cât pe ce să leşin, când omul a povestit mai

departe. Nu are habar ce mă emoţionează în timp ce re-

latează mai departe:

23

- Mă aflam deci acolo şi eram disperat. Căci slujba

nu mai lua sfârşit. Şi când a mai urcat apoi încă unul la

amvon, am vrut să mă lupt să ies afară, indiferent de

consecinţe. Şi atunci am văzut că cel de la amvon era un

bărbat foarte tânăr, de vârsta mea. Pe ăsta ai să-1 asculţi,

mi-am spus. Sunt curios ce ştie! Şi apoi - da, apoi predi-

ca lui s-a prins de mine, aşa cum nu s-a mai prins nimic

altceva de mine.

Nu mai ştiu cum am ieşit din biserică. Ştiu numai că

mi-a trebuit ceva timp, ca să uit efectul pe care 1-a avut

asupra mea predica. Dar - în cele din urmă, eram un ateu

convins. Nu vroiam să mă las prostit...

A făcut o pauză. Am aşteptat curios. A început din

nou:

- Vreau să fiu foarte sincer. Vedeţi, eu sunt condu-

cătorul ansamblurilor de toboşari şi de fluieraşi ale Fron-

tului Roşu. Am în subordinea mea o mulţime de dirijori,

pe toţi conducătorii corurilor din zona Ruhr. Şi de fieca-

re dată când este ziua onomastică a unui dintre ei, facem

chef. Ei bine, se bea rachiu. Nu pot să beau prea mult.

Dar - ce poţi să faci. Trebuie să petreci cu ei. Aşa se face

că aproape tot a doua zi ajung beat acasă. în acest timp,

căsnicia mea se destramă. Şi toata viaţa mea este pe dos.

Pe scurt - nu-mi mai place viaţa pe care o duc. Şi de câ-

teva zile am numai un gând: dacă aş da de un om, care

să-mi poată arăta un alt drum, unul nou. Da, de câteva

zile am numai această dorinţă. Şi acum - tocmai acum s-

a întâmplat că m-a interpelat pe stradă tocmai omul a

cărui predică s-a prins atunci de mine. Ce lucru ciudat...!

Da, ne-am minunat amândoi. El a fost de părere că

este vorba de o coincidenţă stranie. Eu i-am explicat că

este în joc mâna Altcuiva. -

A devenit unul din colaboratorii mei foarte dragi.

Inima şi slujirea lui îi aparţineau acum Domnului Isus.

24

Şi pentru că avea o slăbiciune pentru corurile de toboşari

şi de fluieraşi, a înfiinţat unul şi în biserica mea.

Nu voi uita niciodată cum a plecat corul prima dată

în misiune: în faţă un zgomot de tobe de nedescris şi în

urma lui alergau mulţi tineri sprinteni şi împărţeau bro-

şuri. Aşa i s-a deschis Evangheliei o cale în acest cartier

mort spiritual.

An nou - viaţă nouă

Trenul intră în hala mare a gării din Köln.

Scot capul pe geam şi mă uit la înghesuiala şi hăr-

mălaia de pe peron.

Dintr-o dată, în faţa mea răsare un om lung ca o pră-

jină.

- Pastore Busch! urlă la mine. Şi atunci îl recunosc şi

eu. Ca preot foarte tânăr, am ţinut câteva studii biblice şi

prelegeri la Asociaţia Creştină a Tinerilor Bărbaţi, unde

acest om a fost unul dintre cei mai entuziaşti membrii.

- Călătoriţi şi dumneavoastră în direcţia Duisburg?

m-a întrebat. Atunci urc aici, în vagonul dumneavoastră.

In timp ce trenul se urneşte din nou, ne adâncim într-

o discuţie vie. Ne povestim unul altuia întâmplările din

ultimii ani. Şi apoi vine rândul vechilor prieteni.

- Ce mai face Willi, lunganul? ...

- Şi cum o mai duce Fritz?

H luăm pe toţi la rând, pe toţi cei care au făcut parte

pe vremuri din cercul tinerilor bărbaţi, în care Domnul

Isus era mărturisit cu atât de mare putere. în măsura în

care mai sunt în viaţă, sunt toţi deja de mult timp bărbaţi

în toată firea, capi de familie şi oameni aşezaţi.

25

- Şi acum, povestiţi-mi ceva despre Karl! îl mai văd

parcă şi acum înaintea ochilor, tinerelul gras şi vesel,

cum cânta cât îl ţinea gura cântarea noastră de încheiere:

„Duh de viaţă, adie, adie

Peste întinsul câmp al morţii!

Trezeşte sufletele la viaţă

Pe care moartea le-a legat!"

Cum arăta această moarte, o ştia prea bine din pro-

prie experienţă...

A fost într-o noapte de Revelion. Grupul de tineri

bărbaţi se bucurase de o sărbătoare minunată. Au cântat,

au povestit, au cercetat Cuvântul lui Dumnezeu. Când a

bătut miezul nopţii şi afară a început hărmălaia, ei au

îngenuncMat şi s-au predat din nou în braţul minunatu-

lui nostru împărat Isus.

Apoi, tinerii au părăsit sala. Râzând, discutând, fluie-

rând sau discutând serios. Afară, în strada întunecoasă,

Willi, lunganul, s-a oprit brusc:

- Ce-i cu ăsta, e mort?

Ceilalţi s-au apropiat în grabă. Pe marginea străzii

zăcea o umbră nemişcată. Unul s-a aplecat deja să-i as-

culte inima. S-a ridicat râzând:

- Nici vorbă! E doar beat! Doar a sărbătorit şi el Re-

velionul. Şi încă cum!

- Haideţi! Lăsaţi porcul să zacă acolo! a strigat unul

mai tânăr, scârbit. Willi, lunganul s-a întors spre el:

- Porc? Domnul Isus a murit şi pentru băiatul acesta.

Dumnezeu îl iubeşte şi pe el! Tăcere.

în cele din urmă, cineva a întrebat:

- Ce trebuie să facem?

- îl ducem acasă! a propus Wüli, lunganul. Şi mâine

dimineaţă mă voi duce să-i fac o vizită.

Au pus mâna cu toţii. Când tânărul a stat din nou pe

picioare, sprijinit de multe mâini puternice, a început să-

26

şi revină. Aşa că a putut să spună unde locuieşte. Cu

greu l-au dus acasă.

Ziua următoare, pe la prânz, cineva a sunat la soneria

tânărului. Era lunganul Willi împreună cu un prieten.

- Vrem să-i facem o vizită lui Karl.

- Aah, da. Bine! a oftat mama. Dar să nu-1 luaţi cu

voi la birt! Deocamdată ajunge.

Karl a ridicat speriat capul atunci când a dat mâna cu

cei doi băieţi zdraveni. Apoi s-au aşezat lângă patul lui...

Nu ştiu ce au discutat. Dar, la următoarea întâlnire a

grupului, Karl a fost prezent. Şi de atunci a fost întot-

deauna prezent. Aşa am ajuns să-1 cunosc şi eu. Prin Cu-

vântul lui Dumnezeu a descoperit o lume nouă, mai fru-

moasă. L-a găsit pe Domnul Isus ca Mântuitorul şi Răs-

cumpărătorul lui. Totul a devenit nou. Mama nu înceta

să se minuneze...

- Deci, ce mai face Karl? am întrebat-o acum, după

35 de ani, pe cunoştinţa mea.

- Karl! Oh, este implicat până peste cap! Conduce

acum grupul tinerilor bărbaţi.

- Poftim?! Dar acum trebuie să aibă vreo 50 de ani!

- Da, dar se pricepe! a spus prietenul meu râzând.

Nu am mai întrebat altceva, căci mi-era destul de

greu să-mi ascund emoţia: cel pe care-1 ridicaseră de pe

trotuar le arăta acum altor tineri calea spre adevărata

viaţă!

27

De unde şi-a luat Cain nevasta?

Se cunoaşte tot mai puţin despre Biblie. In schimb,

prejudecăţile cele mai absurde despre Biblie se înmul-

ţesc tot mai mult. Vreau să vă povestesc două exemple

în acest sens. întâmplările s-au petrecut în urmă cu 25

de ani.

1927

în cercul nostru de tineri apare unul nou. Este primit

cu bucurie. Dar el se poartă foarte rece. Şi abia începem,

că şi întreabă dacă poate să spună şi el ceva.

- Desigur! Cu plăcere!

- Deci - dumneavoastră citiţi aici din Biblie. Găsesc

că este o prostire sistematică.

Ne uităm unii la alţii nedumeriţi. Dar el nu se lasă

intimidat:

- Am să vă dovedesc acest lucru! în Biblie se poves-

teşte că primii oameni s-au numit Adam şi Eva. Ei au

avut doi fii: Cain şi Abel. Cain 1-a omorât pe Abel. Şi

apoi se spune: Cain s-a dus într-o ţară îndepărtată şi şi-a

luat o nevastă. De unde a apărut această nevastă? Nu au

existat alţi oameni, în afară de familia lui Adam - con-

form Bibliei. Ei bine, vedeţi acum - toată Biblia este

numai vorbe goale.

Acum este rândul celui nou să se uite nedumerit.

Căci tinerii - erau tineri duri, care lucrau în mină - iz-

bucnesc în râs. De atâta râs, lovesc masa cu palmele, de

se cutremură pereţii.

Cel nou cade de-a binelea pe gânduri. Tinerilor înce-

pe să le pară rău de le, de aceea îi explică:

28

- Uite cum stau lucrurile, fiecare din noi, care am fost

noi în acest grup de tineri, am încercat să-1 punem pe

preot la colţ cu această poveste stupidă. Şi el ne-a expli-

cat apoi fiecăruia cum stau lucrurile.

îmi fac un semn de încurajare cu capul, să~i explic şi

acestui nou problema.

Mă adresez lui:

- Ştiţi unde scrie în Biblie: Cain s-a dus într-o ţară în-

depărtată şi şi-a luat o nevastă?

A dat din cap.

- Nu ştiţi? Bine! Nici eu nu ştiu! Acest lucru nu apare

nicăieri în Biblie. în Biblie scrie - şi haideţi să citim -: la

Genesa 5:4 că Adam şi Eva au avut mulţi fii şi multe fii-

ce, înainte ca acest Cain să plece într-o ţară îndepărtată

s-a căsătorit cu sora lui. Puteţi să citiţi în Biblie: Dum-

nezeu a făcut ca dintr-un singur sânge să iasă toate nea-

murile de oameni care trăiesc pe pământ. - Apoi, după

ce rasa umană s-a răspândit pe pământ, Dumnezeu a in-

terzis căsătoria între frate şi soră. Aţi înţeles?

Da, este foarte clar, mai ales că ne dăm toţi silinţa să

găsim toate pasajele biblice care au ceva de spus legat

de această problemă.

- Ai priceput? îl întreabă tinerii pe cel nou. El dă din

cap buimăcit.

- Atunci putem să ne întoarcem la tema noastră pro-

priu-zisă, afirm eu. Dar acum mă întrerupe unul dintre

tineri.

- Trebuie să mai spun ceva! Nu este ciudat, că fiecare

- da - fiecare dintre noi a venit cu istoria asta stupidă? Şi

când a venit şi al douăzeci şi cincelea tot cu asta. atunci

am observat în sfârşit: nu Biblia ne prosteşte! Nu, fără

Biblie suntem prostiţi de alţii - atât de prostiţi, încât este

strigător la cer! Şi pe tine..., cu aceasta se întoarce spre

cel nou, care este foarte zăpăcit, şi pe tine tc-au prostit...

29

- Aşa e! spun eu. Şi aceasta este de aceea atât de rău,

pentru că în Biblie nu este atât de mult vorba de nevasta

lui Cain, ci despre noi, de sufletele noastre, şi despre

pierzarea noastră, şi despre poziţia noastră faţă de Dum-

nezeul cel viu, şi de mântuirea noastră...

1952

Intru într-o cameră a unei tabere de tineri mineri. Pe

pat stau întinşi doi bărbaţi şi citesc romane ieftine.

Mă aşez pe marginea patului şi încerc să intru cu ei

în discuţie. Dar nu ajung prea departe.

- Aha! Sunteţi popă? Ei bine, atunci ştergeţi-o repe-

de! Nu ne lăsăm prostiţi. Biblia! Omule! asta este o carte

plină de contradicţii...

- N-am observat deloc lucrul acesta până acum.

- Atunci, vreau să vă arăt eu! spune unul din ei gân-

ditor şi se ridică puţin în pat. Deci, fiţi atent! în Biblie

apare o pereche, soţ şi soţie - na, cum le spune? A, chiar,

Maria şi Iosif! Deci - Maria şi Iosif au avut doi fii: Cain

şi Abel. Cain 1-a omorât pe Abel. Şi apoi Cain s-a dus

într-o ţară îndepărtată şi şi-a luat o nevastă. Vă rog, cum

a ajuns la nevasta asta?

Se uită speriat la mine. Am izbucnit într-un râs dure-

ros de puternic.

- Omule! îi spun, poate că a dat un anunţ matrimoni-

al!

Atunci observă şi el că ceva nu este în regulă cu po-

vestea lui. Şi apoi pot să vorbesc serios cu cei doi. Pot să

le mărturisesc cuvintele care sunt scrise în Psalmul 119:

Cuvântul Tău mă face înţelept.

Şi după ce am plecat, ei au început totuşi să priceapă

puţin că diavolul îi face pe oameni păcătoşi, îngâmfaţi şi

- proşti.

30

Pleacă, tată!

Stăm amândoi întinşi în iarbă la marginea pădurii.

Ne înconjoară liniştea unei zile fierbinţi de vară. Ce

frumos este totul! Frunzişul verde, cerul albastru pe care

plutesc norişori albi, bâzâitul cărăbuşilor...

Am plecat din oraşul industrial poluat şi stăm acum

aici în iarbă. Dar nu prea reuşeşti să scapi cu totul de

oraş. îl luăm cu noi în nervii noştri, în gândurile şi în

inima noastră. Astfel, însoţitorul meu, minerul, îmi po-

vesteşte despre viaţa de zi cu zi. îmi povesteşte despre

şeful lui necioplit şi despre maistrul cu inimă bună, des-

pre micile accidente şi despre oboseala mare de zi cu zi,

despre dogoarea galeriilor şi despre singurătatea abata-

jelor.

- Tu! îl întrerup, cum ai ajuns de fapt în mină? Ai

fost întotdeauna miner?

întrebarea mea este urmată de o tăcere lungă.

-Tu!

- Da, ce-i?

- Te-am întrebat cum ai ajuns miner?

Atunci se ridică, îşi prinde genunchii cu braţele şi se

uită la mine aproape speriat.

- Da, spune el, asta este o istorie foarte serioasă. Dar

pentru că tot m-ai întrebat, vreau să ţi-o povestesc...

Deci, ai dreptate, nu am fost întotdeauna miner. îna-

inte am fost căruţaş: duceam butoaiele de bere. Asta a

fost o cu totul altă viaţă: toată ziua pe drum, sus pe ca-

pră, doi cai frumoşi înhămaţi...

31

Dar meseria mi-a adus nenorocire. Trebuia să mer-

gem de la un birt la altul. Peste tot opream pentru o pau-

ză. Beam aici un pahar şi dincolo altul. Şi aşa se face că

am devenit alcoolic, fără ca măcar să bag de seamă.

Birturile au devenit patria mea.

Da, desigur, acasă mă aştepta nevasta. Şi copilul nos-

tru, fetiţa noastră. Atunci mi-au fost numai o povară. Nu

puteam să suport ochii trişti când veneam beat acasă.

într-o seară am fost iar în birt. Uşa s-a deschis numai

puţin de tot. Şi pe uşă a intrat fetiţa mea. Micuţa mea în

birtul pün de hărmălaie.

Nu se teme nici un pic. Merge încet printre bărbaţii

zgomotoşi, care fumează şi beau cu cărţile în mână. Se

uită în jur cu ochi cercetători.

Acum m-a descoperit. Vine spre mine puţin supărată,

mă trage de mânecă şi-mi şopteşte:

- Tată, vino acasă! Mama te aşteaptă. Acasă este atât

de bine. Vino!

A spus asta cu atâta dragoste şi atât de irezistibil -

copilul într-un birt murdar -, încât m-am şi ridicat să

plec cu ea. în momentul acela am simţit că toţi ochii

sunt îndreptaţi asupra mea. S-a făcut tăcere. Văd feţe

batjocoritoare, aud remarci răutăcioase.

Atunci m-a apucat - da, nici eu nu ştiu ce -: supărare,

pentru această schimbare; frică, faţă de camarazi că vor

crede că sunt ţinut sub papuc; poate şi mânie, faţă de

mine însumi şi de starea mea jalnică... pe scurt, strig fu-

rios la copil, o prind de braţ, încât începe să plângă, o tâ-

răsc prin birt şi o arunc brutal şi cu putere pe uşă afară.

Apoi m-am îmbătat până mi-am pierdut cunoştinţa.

Şi zilele următoare la fel. Săptămânile au trecut cu

ameţeli şi tensiune surdă.

într-o zi, m-am dus la prânz acasă. Am smucit uşa

zgomotos. Soţia şi-a ridicat mâinile speriată şi rugătoare.

32

- Ce s-a întâmplat? am zbierat la ea.

Atunci a arătat spre bancheta din bucătărie.

- Copilul nostru este bolnav, bolnav pe moarte. Te

rog...

într-adevăr, printre perne zace fetiţa mea cu faţa arsă

de febră.

- E grav? întreb speriat. Soţia dă tăcută din cap.

Omule, nu pot să-ţi spun ce am simţit atunci. Copilul

meu! Tu n-ai pierdut încă nici unul? Nu? Atunci nici nu

poţi să înţelegi cum este să pierzi un copil. Am fugit la

banchetă:

- Fetiţa mea! şi vreau să o mângâi cu mâna pe frunte.

Atunci, în ochii ei a apărut o groază cumplită, mâna ei

mi-a oprit mâna:

- Pleacă, tată!

Stau pironit, speriat de moarte.

- Fetiţa mea!

Dar agitată îmi face semn cu mâna:

- Pleacă, tată!

Şi nu se linişteşte până când nu mă vede lângă uşă.

Da, acolo am stat două ore - ah, ce spun: am stat o

veşnicie. Am văzut cum soţia i-a dat fetiţei pe moarte să

bea apă, am văzut cum a sprijinit-o, cum i-a aranjat per-

na, cum a mângâiat-o, am auzit cum s-a rugat cu ea.

Dar dacă am încercat să mă apropii numai un pas,

copilul meu începea să ţipe nervos:

- Pleacă, tată, pleacă!

Atunci am renunţat şi am rămas pe loc. Am rămas pe

loc până când copilul a murit.

In acele două ore, mi-am văzut toată viaţa pierdută în

grozăvia realităţii ei. în acele două ore am cules ceea ce

am semănat. în acele două ore mi s-a surpat pământul

sub picioare. în acele două ore am suferit chinurile ia-

dului, în acele două ore, Dumnezeu mi-a vorbit. -

33

Atât mi-a povestit. Apoi ne-a înconjurat din nou

liniştea unei züe fierbinţi de vară. Sus, pe cerul senin

pluteau norişori albi...

- Şi apoi? am întrerupt eu tăcerea.

- Ce a urmat pot să-ţi spun în puţine cuvinte. Am re-

nunţat la meseria mea şi am devenit miner. Am început

să merg din nou cu soţia la biserică. Căci fără Cuvântul

lui Dumnezeu tot nu s-ar fi ales nimic de viaţa nouă.

Am dat din cap.

Pot să înţelegi prea bine un om cu care ai petrecut ore

în şir cercetând Cuvântul lui Dumnezeu...

Şi apoi ne-am ridicat şi am plecat împreună în în-

tâmpinarea minunatelor raze de soare.

Charlotte

Nu demult a trebuit să ţin o predică festivă la o Aso-

ciaţie Creştină a Tinerilor Bărbaţi din ţinutul Rhein. Du-

pă festivitate, preşedintele, un maistru tânăr, m-a pre-

zentat soţiei lui, Charlotte. Ea m-a salutat cu bucurie;

căci cu mulţi ani în urmă, această tânără femeie fusese

confirmată de mine. Desigur că am depănat amintiri.

Cu această ocazie, mi-am amintit o mică întâmplare:

Pe atunci am fost preot într-un cartier groaznic: bir-

turi, locuinţe comune, blocuri cu apartamente de închiri-

at şi cârciumi! Şi printre oameni bântuia un duh rău: un

amestec de amărăciune şi de imoralitate.

Intr-o zi m-am oprit la colţul străzii şi am urmărit ne-

observat un grup de băieţi care stăteau în faţa unei câr-

ciumi. Se distrau strigându-le fetelor care treceau pe

stradă tot felul de cuvinte murdare. Mie îmi era de-a

34

dreptul scârbă să văd şi să aud cu câtă plăcere primeau

fetele şi chiar femeile aceste cuvinte.

Şi atunci am văzut-o pe Charlotte venind pe stradă.

Avea deja 17 ani. M-am întrebat îngrijorat:

- Cum va reacţiona fata asta la băieţii de colo?

Da, pentru o clipă, mi-a trecut prin cap gândul dispe-

rat, că tot cursul pentru confirmanzi, pe care l-am ţinut

cu atâta drag şi osteneală, ar fi cu totul zadarnic în vea-

cul acesta.

Charlotte a ajuns la cârciumă. Băieţii i-au strigat ceva

printre hohote de râs.

Dar, atunci s-a întâmplat ceva: Charlotte a trecut mai

departe, de parcă băieţii ar fi fost aer. Nu am văzut pe

faţa ei nici plăcere, aşa cum văzusem la celelalte fete,

nici vreo altă urmă de dispreţ. A trecut mai departe, de

parcă - acolo nu ar ti fost decât aer! Şi-a văzut de drum

cu mers de regină. Cuvintele murdare au căzut pur şi

simplu la pământ. Nu au avut nici o putere asupra aces-

tei fete.

Băieţii au rămas zăpăciţi. întâlniseră o lume ciudată

pentru ei sau cel puţin nouă. Apoi s-au cărat de-acolo.

M-am gândit dacă să nu mă duc după ei şi să le spun

câteva cuvinte. Dar - mai era nevoie de aşa ceva? Char-

lotte le ţinuse o predică, cum nu aş ti putut eu niciodată

să le ţin una mai clară.

Braţ la braţ cu un ucigaş

S-d întâmplat în anul 1930. Undeva, într-un mare

oraş industrial. în cămăruţa îngustă, un grup de bărbaţi

stăteau adunaţi în jurul mesei. Fiecare îşi avea în faţă

35

Biblia şi ascultau atenţi comentariul făcut Cuvântului lui

Dumnezeu.

- Bumm! Bumm! Tra-ra-tra-ra-ta-ta! se aude dintr-o

dată de afară. Tobele, timpanele şi trompetele se apropie

tot mai mult, încât geamurile bietei noastre săliţe încep

să zăngăne. Mă uit înjur întrebător.

- Radicalii demonstrează, spune indiferent un mun-

citor tânăr şi se apleacă din nou asupra Bibliei. Nu a tre-

cut prea mult timp de când a participat şi el la asemenea

ocazii; acum, inima lui îi aparţine Cuvântului lui Dum-

nezeu.

Muzica se întrerupe. Auzim pe cineva vorbind afară.

Apoi - ca urletul unui uragan:

- Jos cu ei! Jos cu ei!

Şi noi stăm aici în tăcere.

- Nu ar trebuie să mergem afară şi să spunem ceva?

întreb eu. Ei mă contrazic.

- în starea aceasta a patimii politice oricum nu pot să

priceapă ceva, îşi dă unul cu părerea. Ei trebuie să ştie

mai bine.

Dar nu avem pace. Acolo afară, mulţimea! Şi noi

avem adevărul. Atunci, unul vine cu o propunere:

- Avem şi noi instrumente. Să cântăm o cântare, să

ne audă toţi oamenii.

Ne ridicăm de la masă. Suflătorii îşi caută instru-

mentele şi apoi ieşim afară.

Ce trist arată piaţa mare, lumină slab numai de câte-

va felinare cu gaz! De o parte, blocuri neprietenoase cu

apartamente de închiriat, de cealaltă căsuţe mici, murda-

re, dincolo un cămin de muncitori. Şi în mijlocul acestei

privelişti triste, mulţimea întunecată! Acolo mocneşte

ura! Acolo scrâşneşte amărăciunea! Acolo geme deznă-

dejdea! Acolo râde imoralitatea!

36

„Nădăjduieşte în Domnul, sufletul meu!

Toate Lui le spune...!" cântă trompetiştii mei.

Este de parcă s-ar întâlni două lumi. Câteva clipe mai

târziu, oamenii mei sunt încercuiţi. Peste tot se formează

grupuri care discută.

Două lumi se încleştează în luptă.

Observ atunci un individ înalt. Nu-i mai arde de dis-

cuţii. Vrea ceartă, bătaie. Tocmai s-a postat în faţa unuia

din tinerii mei şi zbiară la el:

- Facem tocană din voi! înţelegi? Tocană! Arată de

parcă ar vrea să se apuce imediat de treabă.

II trag de mânecă:

- Hei, prietene, trebuie să plec acasă. Aţi putea să mă

însoţiţi o bucată de drum!

Mirare - apoi izbucneşte în râs:

- Hahaha! Eu să însoţesc un popă! Nu, asta nu mi s-a

mai întâmplat niciodată! Hahaha!

- Ei bine, odată trebuie să fie şi prima dată, îi spun

hotărât, îl prind de braţ şi - plec cu el.

Mergem tăcuţi. Braţ la braţ, o pereche ciudată. La o

depărtare oarecare, ne urmează mulţimea, curioasă care

va fi deznodământul.

Dintr-o dată, începe să vorbească:

- Dacă aţi ştii cine sunt, nu aţi mai merge cu mine.

- Nu ştiu cine sunteţi, îi răspund. Dar ştiu un lucru:

acum sunteţi fratele meu şi mergem împreună acasă.

- Da, dar dacă aţi ştii, cine sunt, nu aţi mai merge cu

mine, spune el încăpăţânat.

încep să mă enervez.

- In orice caz, am să merg cu dumneavoastră, oricine

aţi fi. Cine sunteţi?

- Nu pot să vă spun, altfel nu mai mergeţi cu mine.

Discuţia a continuat aşa mult timp. în cele din urmă,

mi-a spus:

37

- Sunt un ucigaş! mâinile mele sunt pătate de sânge!

Şi apoi urmează o mărturisire cutremurătoare, o poveste

groaznică din luptele aprige din vremea de după primul

război mondial, în care crimele politice nu au fost un lu-

cru rar.

- Şi acum nu veţi mai merge cu mine, nu-i aşa? Se

uită la mine întrebător.

- Ba da, îi răspund eu, ba da, şi eu sunt un mare pă-

cătos. Şi dumneavoastră sunteţi fratele meu. Nu vă ju-

dec. Dumnezeu are să vă judece!

Atunci, izbucneşte:

- Dumnezeu! Dumnezeu! Unde este Dumnezeu? Un-

de a fost Dumnezeu în viaţa mea?

Şi apoi îmi povesteşte viaţa lui. Varsă totul din el

dintr-o răsuflare. în cele din urmă, se opreşte şi respiră

adânc.

Din ochii lui ţâşneşte ura. Pumnii sunt strânşi:

- Pe mine nu m-a respectat nimeni în toată viaţa

mea! Pe mine nu m-a iubit nimeni în toată viaţa mea. Şi

de aceea vă urăsc! Vă urăsc!

Sunt cutremurat.

- Prietene, vă-nţeleg că ne urâţi. înţeleg lucrul acesta.

Dar aţi minţit. Da - aţi minţit! Aţi spus: Pe mine nu m-a

iubit nimeni în toată viaţa mea. Nu este adevărat. Ştiu pe

cineva care v-a respectat. Pentru El, valoraţi atât de

mult, încât Şi-a dat viaţa pentru dumneavoastră. Este

Isus, Fiul lui Dumnezeu.

II prind de pieptul cămăşii.

- Acum, ascultaţi bine ce vă spun: când vă veţi băga

deseară în pat, atunci să ţineţi bine minte lucrul acesta:

Isus mă iubeşte. Şi puteţi să fugiţi chiar şi la capătul

pământului, dragostea şi îndurarea lui Isus vă va urmări

şi acolo. Şi vă mai rog ceva: nu fugiţi de această unică

dragoste din viaţa dumneavoastră. Primiţi-o!

38

Se uită la mine cu ochi mari. Mă uit cum două la-

crimi se preling încet pe faţa lui. Apoi, pleacă. Cu o

teamă aproape de veneraţie, mulţimea îi face loc în tăce-

re. Omul pleacă foarte liniştit.

Mă uit în urma lui. Şi mi se pare că văd alături de tâ-

năr un alt om, care îşi întinde mantaua sângerie a dra-

gostei Lui atotiertătoare în jurul acestui om sărman: Isus

Cristos, Mântuitorul lumii.

Textul pentru predica de botez

Pe vremea când Hitler a luptat pentru putere, a pu-

blicat un program de partid. Punctul 24 suna astfel: Sun-

tem pentru un creştinism pozitiv. Mulţi creştini loiali au

căzut în această capcană.

Dar atunci când Hitler a ajuns la putere, s-a aflat ceea

ce mulţi prevăzuseră dinainte: creştinismul pozitiv era

acelaşi lucru cu nazismul.

în acelaşi timp a început lupta împotriva Bibliei. Mai

ales Vechiul Testament a intrat în colimator. Peste tot se

putea auzi şi citi: ei bine, Noul Testament ar mai putea fi

lăsat să rămână valabil câtva timp; căci învaţă despre

Dumnezeul dragostei. Ar trebui scoase numai epistolele

evreului Pavel. In ele s-ar simţi duhul Vechiului Testa-

ment, însă Vechiul Testament - oh, aceasta ar fi o carte

îngrozitoare, o carte murdară, o carte plină de cruzime!

Prin ea ar vorbi zeul răzbunării şi al pustiului iudeo-

sirian.

în vremea aceea, într-o zi a venit la mine un domn,

un bărbat cu adevărat politicos, simpatic şi foarte cult.

- Domnule pastor! îmi spune el. Aş vrea să-mi botez

băieţelul. Dar am o rugăminte: să luaţi textul din Noul

39

Testament. Cu Vechiul Testament, cu această carte pli-

nă de cruzime, nu vreau să am nimic de-a face.

- Vreau să vă împlinesc cererea cu plăcere, i-am răs-

puns eu. Dar, spuneţi-mi: nu ştiţi că Noul şi Vechiul

Testament nu pot fi separate? Nu ştiţi, că Dumnezeul

Vechiului Testament este Tatăl lui Isus Cristos? Şi nu

ştiţi că întreaga problemă a evreilor nu poate fi înţeleasă

fără Vechiul Testament?

Atunci m-a întrerupt:

- Nu vreau să ne certăm, domnule pastor. Dar, nu-i

aşa, un text de botez din Noul Testament!

- Da! spun eu. Se poate! Ce părere aveţi de textul:

Aşa vorbeşte Domnul: te iubesc cu o iubire veşnică. De

aceea îţi păstrez bunătatea Mea. E bun?

- Minunat! Nemaipomenit! Vedeţi, este din Noul

Testament. Sună altfel decât bubuitul zeului răzbunării

din Vechiul Testament! Alegerea textului este bună!

Am izbucnit în râs:

- Domnule, textul este din Vechiul Testament!

Uimire! Confuzie!

Apoi, s-a recules.

- Aşa, da, da! în mod sigur este scris de unul din pro-

feţii mici. Printre ei au fost câţiva neevrei.

- Nu, dragul meu domn, trebuie să-i explic. Asta

scrie în profetul Ieremia, care a fost în mod sigur un e-

vreu. Cu toate acestea, acest evreu Ieremia a fost numai

cel însărcinat, care a vorbit în Numele Dumnezeului cel

viu.

Acum a respirat adânc şi agitat. Dar nu am avut ce

să-i fac. A trebuit să-i explic şi mai clar cât de neînte-

meiată este neştiinţa lui.

- înţeleg prea bine ce doriţi dumneavoastră, îi spun.

Există un text în Biblie: Grozav lucru este să cazi în

mâinile Dumnezeului cel viu...

40

- Asta era! mă întrerupe el. Aşa vorbeşte zeul răzbu-

nării iudeo-sirian, acest groaznic zeu vechi testamental...

S-a întrerupt speriat, căci eu am izbucnit din nou în

râs.

- Domnule! Acest text este scris în Noul Testament!

Şi acum vreau să vă spun ceva: vă socotiţi unul din aşa-

zişii oameni culţi. Şi cu toate acestea, judecaţi Biblia fă-

ră să aveţi nici cel mai mic habar despre ea. Asta este un

lucru pur şi simplu ruşinos şi caraghios, să judeci o carte,

care a transformat lumea apuseană, fără să ştii ceva des-

pre ea. Şi este la fel de ruşinos şi de caraghios să judeci

poporul evreu fără ca să laşi pe cineva să să-ţi arate în

Biblie ce rol mare joacă acest popor în planul lui Dum-

nezeu.

Ei bine, bărbatul a fost receptiv. Şi am organizat îm-

preună un botez frumos.

Prelegere teologică în curtea minei

într-o zi, am fost vizitat în Essen de un profesor uni-

versitar de Vechiul Testament de la o universitate din

sudul Germaniei. Venea de la o conferinţă orientalistă

de la Bonn şi dorea cu această ocazie să cunoască zona

industrială. L-am dus prin uzina Krupp. Am vizitat o

mină.

Când am traversat curtea minei, l-am văzut venind

spre noi pe unchiul Weihe. Poate fi recunoscut deja de

departe, după statura lui înaltă şi dreaptă, după bastonul

lui şi mai ales după şapca lui ciudată. Este un miner

pensionar. II iubesc foarte mult, pentru că este un adevă-

41

rat ucenic al lui Isus, un om puternic, în care Duhul

Sfânt locuieşte din plin.

- Domnule doctor! îi spun profesorului universitar.

Vine spre noi un bărbat pe care trebuie să-1 cunoaşteţi.

Ne salutăm.

- Unchiule Weihe, spun eu, acest domn îi învaţă pe

studenţi cum să cunoască Vechiul Testament.

- Aşa? spune unchiul Weihe. Atunci vă doresc numai

să preţuiţi Vechiul Testament tot atât cât îl preţuiesc eu.

în acest timp, se uită aspru la marele profesor.

Acesta este puţin uimit de faptul că un miner simplu

se dă drept un mare cunoscător al Vechiului Testament,

îl întreabă puţin nesigur:

- Ce aţi găsit în Vechiul Testament?

Atunci, unchiul Weihe şi-a îndreptat spatele şi a spus

foarte grav:

- Dacă n-ar fi fost Legea Ta desfătarea mea, aş fi pie-

rit în ticăloşia mea.

A spus numai această singură propoziţie din Psalmul

119. Apoi şi-a tras mai pe frunte şapca şi a plecat fără să

mai adauge nici un cuvânt.

Profesorul cel cult s-a uitat în urma lui. Apoi a respi-

rat adânc:

- Aceasta a fost cea mai bună prelegere pe care am

auzit-o vreodată despre Vechiul Testament.

42

Chiar şi în dulap...

Când Pavel şi-a deschis dulapul, a rămas o clipă spe-

riat şi descumpănit. Acolo sus, pe raft, se mai aflase în

cursul dimineţii mica lui Biblie roşie de buzunar, pe care

i-o dădusem la plecare. Şi acum, dispăruse.

în această clipă, Pavel simte foarte clar că în încăpe-

re s-a lăsat o tăcere curioasă. Se întoarce. Iată-i pe cama-

razii lui care îl privesc rânjind. Unii tulburaţi, alţii de-a

dreptul răutăcios.

- Voi mi-aţi luat Biblia? întreabă Pavel. Unul răs-

punde:

- Desigur! I-am predat-o plutonierului-major.

Pavel ştie că acum va urma o luptă. A fost un colabo-

rator loial în Cercul biblic al studenţilor, înainte să fie

înrolat în slujba Reich-ului. Cine a apucat vremea lui

Hitler, îşi aminteşte că, înainte de a merge la armată,

orice tânăr trebuia să lucreze timp de un an. Faptul că,

timp de un an, tinerii creşteau raţe, construiau străzi şi

lucrau în agricultură era o treabă bună, în sine. Dar fap-

tul că această slujbă pentru Reich era folosită pentru a

implanta în tinerele inimi concepţia populară despre lu-

me şi viaţă - nu, asta nu era bine. Şi unii tineri creştini au

avut mult de suferit în această atmosferă de paganism

neo-german.

Când Pavel şi-a luat rămas bun de la cercul lui de

prieteni, i-am dat şi lui, aşa cum dădeam fiecăruia care

pleca, sfatul:

- Pune din prima seară Biblia deschisă pe masă. A-

tunci va ştii toată lumea cine eşti.

43

Aşa a şi făcut.

Şi acum s-a ajuns la confruntare.

Pavel nu spune nici un cuvânt. Dar este hotărât să-şi

recapete Biblia. De aceea pleacă imediat la plutonier.

Bate la uşă.

- Intră!

Pavel intră şi salută regulamentar. în acest timp, ob-

servă că plutonierul sade la birou şi frunzăreşte medita-

tiv prin Biblia lui.

- Ce doreşti?

- Aş vrea să-1 rog pe domnul plutonier-major să-mi

restituie Biblia.

Omul care deţine puterea îşi ridică privirea. Se uită

sever la tânăr. îi bagă Biblia sub nas şi spune tulburat:

- Aşa?! Această carte vă aparţine! Nu ştiţi că această

carte aduce tulburare?

Atunci, Pavel zâmbeşte şi spune:

- Aşa este, domnule plutonier-major! Provoacă tulbu-

rare chiar şi atunci când este încuiată în dulap. Este o

carte nespus de vie.

Atunci, plutonierul sare ca ars:

- Am fost cândva teolog. Dar m-am dezis de creşti-

nism. Luaţi loc!

Şi apoi începe o discuţie între cel care deţine puterea

şi tânărul muncitor-soldat, în urma căreia rezultă, că pâ-

nă şi domnul plutonier-major a fost tulburat prin întâlni-

rea cu Biblia.

Sub privirile mirate ale colegilor, Pavel îşi pune mai

târziu Biblia pe locul ei vechi, pe raft.

44

Uneori a fost şi câte ceva de râs

Nu mai ţin minte exact anul. Cred că a fost în 1935.

împreună cu Cercul biblic al studenţilor trăim o perioa-

dă mai liberă în sudul Germaniei.

într-o zi - tocmai ne terminaserăm studiul biblic -, un

băiat a venit în fugă de la ghereta din apropiere:

- Popa să vină până dincolo. A venit jandarmul!

Ceva a început să mă apese pe inimă. Deci ne-au gă-

sit până şi în acest loc izolat.

In timp ce mă îndreptam spre gheretă, m-am gândit

la situaţia noastră legală. Ah, legea! Legea devenise deja

demult un obiect de batjocură sub motoul: Lege este ce-

ea ce-i slujeşte poporului. Taberele nu ne fuseseră toc-

mai interzise. însă sportul ne era interzis. Cine ne dorea

răul, putea să considere marşul spre tabără, înotul sau

joaca drept sporturi.

în gheretă se afla un jandarm gras şi blajin. în mod e-

vident, se simţea penibil din cauza sarcinii pe care o

avea.

- Am aici o citaţie în faţa consiliului local. Aţi insta-

lat aici o tabără fără aprobarea autorităţilor locale. Nu vă

văd prea bine.

Am băut liniştiţi o cafea împreună. Apoi a plecat. Zi-

ua următoare am pornit la drum spre micul oraş de lângă

graniţa cu Cehoslovacia.

Consilierul judeţean m-a lăsat mult să aştept. Apoi

m-am aflat înaintea persoanei temute.

- Trebuie să desfiinţaţi imediat tabăra. Să dispăreţi în

24 de ore! Aţi înţeles?

45

Am încercat nişte scuze.

- Am însă aprobarea autorităţilor noastre.

- Nu-mi pasă! Deci - în 24 de ore aţi plecat!

Atunci m-am enervat.

- Domnule consilier, i-am spus, am plătit deja auto-

buzul care va veni peste 14 zile să ne ducă acasă. Băieţii

nu mai au bani ca să plece acasă. Nici eu nu mai am.

Cum vă imaginaţi cheltuielile de transport pentru cei 80

de tineri?

- Asta nu este grija mea! Dispăreţi!

- Bine, domnule consilier! Mâine dimineaţă plec aca-

să. Pentru mine mai am bani destui. Iar pe cei 80 de ti-

neri am să vi trimit aici, la consiliu. Va trebui atunci să

vă îngrijiţi, ca...

- Ce vă trece prin cap? Ce să fac eu cu băieţii?! Ce

vârstă au?

- între 16 şi 18 ani. Băieţi serioşi! îi veţi hrăni şi vă

veţi îngriji să ajungă acasă. Sper să aveţi banii necesari.

- Aţi înnebunit? Ce să fac eu aici cu băieţii?

- Domnule consilier! Asta nu este grija mea. Dar vă

garantez că băieţii vă vor da de furcă. Vor sta aici, în

faţa consiliului şi vor cânta cântări.

- Cântări? Ce fel de cântări?

- Despre Isus!

- Asta mai lipsea! Aşa nu se poate!

- Pentru prima dată sunt întru totul de acord cu dum-

neavoastră, domnule consilier! Aşa nu se poate!

- Ieşiţi afară! Nu strângeţi încă tabăra! Mâine vă voi

da de ştire. Voi întreba mai sus ce este de făcut.

Ziua următoare - tocmai am terminat studiul biblic -

băiatul a venit din nou în fugă:

- Părintele să vină la gheretă. A venit jandarmul!

Am alergat cât am putut de repede. Jandarmul cel

gras râdea cu toată faţa.

46

- Trebuie să vă transmit un ordin strict: tabăra rămâ-

ne desfiinţată. Dar vă dăm 14 zile ca să strângeţi tabăra.

Dacă însă după 14 zile mai rămâne aici chiar şi numai

un singur băiat, atunci va fi arestat. Şi dumneavoastră,

de asemenea.

Am luat la cunoştinţă ordinul cu zâmbetul pe buze.

Exact peste 14 zile urma să vină autobuzul nostru din

Essen. Libertatea noastră de a studia Biblia era salvată.

Apoi am băut împreună o cafea! M-am întors în ta-

bără, unde am avut părtăşie în rugăciune, ca să-I mul-

ţumim Domnului nostru.

Cu atât mai mare a fost spaima a doua zi, când unul

din băieţii mei a venit într-o goană:

- A venit din nou jandarmul - cu un conducător nazist

de tineret.

Şi imediat a venit un mesager să mă cheme la ghe-

retă. Avea să ne facă organizaţia nazistă noi greutăţi?

M-am dus acolo speriat.

Da, iată-1 pe jandarm. Dar m-a liniştit imediat:

- De data aceasta vin într-o problemă particulară. A

arătat cu mâna spre tânărul îmbrăcat în uniforma nazis-

tă. Acesta este fiul meu! în organizaţia nazistă pentru ti-

neret i-au distrus toată credinţa. Şi de atunci, ceva nu

mai este în ordine cu el. Ieri, în timp ce am băut împre-

ună cafeaua, mi-aţi povestit atât de frumos despre Isus.

Spuneţi-i, vă rog, toate aceste lucruri încă o dată şi fiului

meu. Are nevoie de aşa ceva...

L-am privit pe tânărul de aproximativ 19 ani:

- Vreţi acest lucru?

A dat tăcut din cap. Atunci m-am aşezat lângă cei

doi şi le-am povestit despre bărbatul de pe Golgota, care

ne eliberează de noi înşine şi creează din noi oameni noi.

A fost o oră minunată. Nu, - au fost multe ore minunate!

47

Totuşi, pot să spun şi eu ceva!

- Ce ştiţi dumneavoastră despre nervi! N-aveţi habar!

Ştiţi cumva cum este când pur şi simplu nu mai poţi să

dormi noaptea? Bine! Atunci iau tablete pentru somn.

Dar cu timpul nici tabletele nu mai au efect. Atunci fu-

mez o ţigară după alta. Asta linişteşte puţin. Dar pe ter-

men lung... Ah, scuzaţi-mă. Trebuie să mă duc o clipă în

magazin. Fetele, aceste vânzătoare - numai o clipă...

Patroana elegantă a distinsului magazin de pălării de

damă a ieşit pe uşă. Mă uit în jur în biroul mic, aranjat

luxos. Totul este de cea mai bună calitate şi cu mult bun

gust. Numai nervii doamnei! Se pare că îi dau totuşi

mult de lucru. Este vina soţului? Este angajatul unei

mari firme. Cred că lui i-ar place mai mult o gospodină

simplă decât venitul de la magazin. Dar - nu ar mai vrea

să trăiască nici fără maşină. Sau este femeia surmenată?

Iat-o că se întoarce din nou în birou:

- Deci, cum vă spuneam, nu puteţi să-mi spuneţi ni-

mic în ceea ce priveşte nervii. Nu mai pot să rezist mult

timp! îmi spune agitată.

Acum îmi ajunge.

- Ba da. Pot să spun şi eu ceva. Daţi-mi voie să vă

povestesc. Sunteţi nervoasă şi la pământ cu nervii pentru

că aveţi prea multe de făcut. La mine a fost invers. Am

stat zile în şir într-o celulă de închisoare - pe vremea

celui de-al treilea Reich - şi eram pe jumătate înnebunit

pentru că nu se întâmpla nimic. L-am implorat pe paz-

nic să mă lase să încarc şi eu la cocs. La aceasta mi-a

spus râzând că fac parte din acea categorie de oameni

48

care, mai târziu, vor scrie o carte despre perioada deten-

ţiei lor. De aceea preferă să rămână corect. Aşa că am

stat, şi am meditat, şi mi-am stors creierii. Şi nu se în-

tâmpla nimic - nici un interogatoriu, nici o întrerupere,

nici o licărire de speranţă.

într-o zi, am ajuns la capătul puterii, pur şi simplu la

capătul puterii cu nervii. M-am gândit: dacă cedez

acum, voi aluneca în împărăţia neagră a nopţii spiritua-

le, de unde nu te mai poţi întoarce.

- Exact aşa este! m-a întrerupt femeia agitată. Poves-

tiţi mai departe!

- Desigur - eram şi fizic la capătul puterilor. Mânca-

rea era atât de împuţită încât abia puteam să înghit câte-

va linguri. Şi lipsa aerului proaspăt - ei bine, pe scurt:

am fost pe punctul în care spargi totul din celulă şi te

trezeşti în cămaşa de forţă.

Şi atunci mi-am amintit dintr-o dată, de parcă mi-ar

fi şoptit cineva la ureche, un verset din Biblie: Mulţu-

miţi lui Dumnezeu pentru toate lucrurile în orice vreme.

Da, asta a fost ca o poruncă. Am îngenunchiat şi am în-

ceput să-i mulţumesc lui Dumnezeu.

- Să-i mulţumiţi? Dar, pentru ce? m-a întrerupt fe-

meia.

- Ei bine, I-am mulţumit lui Dumnezeu pentru că

este prezent. Şi pentru că mi-a dăruit o viaţă atât de bo-

gată. Şi pentru că nu m-a uitat. Şi pentru că sunt, de fapt,

foarte sănătos. Şi pentru că noaptea trecută am reuşit să

dorm câteva ore. Şi pentru că am o soţie atât de minu-

nată şi copii aşa de cuminţi - şi - mi-am amintit o gră-

madă de alte lucruri. Mai ales, I-am mulţumit pentru că

L-a dat pe Fiul Lui, pe Isus; că Isus a suferit atât de

multe pentru mine; că mi-a îndepărtat toate păcatele.

Când am terminat, trecuse o oră. După-amiază am

făcut la fel: am cântat încet câteva cântări de laudă. Mi-

49

am imaginat cum stau ostile cereşti în jurul tronului

Dumnezeului triunic şi I se închină. Şi atunci, în duhul,

m-am transpus în mijlocul acestei oşti cereşti şi L-am

lăudat pe Dumnezeu împreună cu ele...

- Şi ce s-a întâmplat apoi? a întrebat femeia.

- Apoi am început să fac totul organizat: în fiecare zi

L-am lăudat pe Dumnezeu timp de două ore. Şi prin

aceasta, m-am liniştit. Panica a dispărut. Am devenit ve-

sel. Paznicii au devenit mai politicoşi.

într-o zi, soţia mea a avut voie să mă viziteze. Ea a

fost de părere că ar trebui să-i fie teamă pentru mine,

pentru că slăbisem foarte mult şi pentru că în mod sigur

nu suportam mâncarea. Atunci i-am spus că nu trebuie

să-i fie frică pentru mine; pentru că am în sfârşit timp

să-L laud pe Dumnezeu. Ci ar trebui să-i fie frică pentru

toţi oamenii de afară. Pentru că ei îşi petrec timpul cu

multe lucruri nefolositoare şi nu au timp nici să asculte

Cuvântul lui Dumnezeu, nici să I se închine.

- Şi nervii dumneavoastră?

- Ei bine, vedeţi doar - am nervii atât de buni, încât

dumneavoastră aţi ajuns chiar la concluzia că nu am ni-

mic de spus legat de acest subiect!

- Ciudat! a spus femeia şi a căzut pe gânduri.

între moarte şi viaţă

Afară, ploaia cade mărunt peste munţii adormiţi şi

pădurile de brazi. Aproape că este sinistru în vechiul

castel de vânătoare în paragină din întunecata pădure

boemă. A fost construit cândva de un împărat oarecare

din Bayern. Acum, aici mai locuieşte numai un pădurar

50

cu câţiva oameni. M-a primit prietenos când am bătut la

uşa lui, ud leoarcă. Mi-a dat o cameră uimitoare - este

aproape ca un salon. O femeie a aprins focul în cămin.

Apoi ne-am culcat cu toţii.

Numai eu nu pot să adorm.

- Dacă aş avea numai ceva de citit! Iau lumânarea

(nu există curent electric) şi mă uit prin cameră. Dinspre

tavan îmi zâmbesc chipuri de ghips. Deasupra căminu-

lui atârnă un blazon decolorat. Şi acolo...! Pe placa de

marmoră a căminului văd o carte. Cine o fi uitat-o oare?

Mă aşez în jilţ, pun lumânarea mai aproape şi citesc...

O carte ciudată! A fost scrisă desigur de un medic.

Un medic care a luptat o viaţă întreagă împotriva morţii.

Şi apoi şi-a revărsat pe aceste pagini toată mânia şi dure-

rea la adresa morţii atotputernice. Aş vrea să râd de lim-

bajul patetic. Dar nu reuşesc.

Astfel, citesc:

- Cu adevărat, cel căruia i se deschid ochii să-1 vadă

pe regele Moarte, poartă în sine o groază fără măsură şi

fără sfârşit... El este adevăratul domnitor al tuturor celor

vii. El are putere asupra tuturor... El se apropie încet de

paturile din mătase sau din paie - îl dă la o parte pe bie-

tul medic dimpreună cu injecţiile, flacoanele şi banda-

jele lui - un salt - apucă - oh, a biruit din nou...

Afară urlă vântul. Undeva în vechiul castel, ceva

trosneşte sinistru. în gangul mare, porumbeii ciripesc în

somn. Motanul negru aleargă şi se-agită.

în duhul meu, îi văd pe cei care au locuit aici. A fost

un împărat din Bayern. Acesta a petrecut aici multe zile

vesele de vară. Mi se pare că aud viaţa agitată a unui

anturaj mare: râsetele şi glumele doamnelor de la curte

şi a pajilor. Slujitori care se grăbesc! Sfaturi serioase!

Unde sunt toate? Nu mai există! - O groapă neagră, o

piatră de mormânt afundată.

51

Apoi a locuit aici fercheşul patron al unei fabrici. Fa-

brica lui de sticlă a adus de lucru şi pâine pentru oamenii

din vale. A fost un du-te vino de cumpărători şi de vân-

zători. Unde sunt ei? Fabrica de sticlă este demult ruine,

în cimitirul tăcut creşte iarba. Şi patronul? A murit! - Un

mormânt! Iau din nou cartea. Tânărul medic s-a luptat

de multe ori în zadar cu moartea. De aceea o urăşte:

-... o, tu groaznic stăpân al vieţii, nimic nu te opreşte

- inevitabilule! De o mie de ori travestitule, care-i cocâr-

jeşti pe oameni, care le întinzi capcane - ah, ce nume să

mai inventez ca să-ţi arunc în obraz ura pe care o am îm-

potriva ta? Chicotitor viclean care te strecori pe neauzite

- cum să te numesc corect, ca să-i avertizez împotriva ta

pe prietenii mei orbi şi pe fraţii mei surzi? Şfichiui-

torule! Trădător mincinos - tu - tu - nici un nume nu te

denumeşte în totalitate, căci înmiită-ţi este faţa... tot ce

are viaţă se îndreaptă spre tine - spre marele şi negrul

punct final...

Şi acum urmează de fapt esenţialul. Căci următoarele

propoziţii sunt scrise îngroşat în carte:

- La naiba! De ai fi numai un punct, un final, defini-

tiv şi irevocabil... însă aşa, batjocura ta specială este că

te îndoieşti tu însuţi de tine şi scheletul tău de oase sare

singur sus din punct, transformându-se într-un semn de

întrebare care rânjeşte: Şi apoi?...

Afară trosneşte ceva înfiorător. Furtuna a dezrădăci-

nat probabil un brad. Sar speriat în picioare. Nu! Este in-

suportabil!

Arunc cartea îngrozitoare înapoi pe cămin. Acolo, în

colţ zace rucsacul meu. Cu mâinile tremurânde deschid

buzunarul lateral. Acolo-mi ţin Noul Testament. Unde

scrie despre moartea care a fost biruită? Exact! Aici, în

Evanghelia după loan! Mă aşez şi citesc:

52

- Isus le-a zis: Eu sunt învierea şi viaţa. Cine crede în

Mine, chiar dacă ar muri, va trăi. Şi oricine trăieşte şi

crede în Mine nu va muri niciodată...

Vântul urlă de parcă ar vrea să dea glas întregii dez-

nădejdi din lume. Insă ca o fanfară veselă a biruinţei ră-

sună cuvintele Domnului Isus:

- Eu sunt învierea şi viaţa!

Focul din cămin arde trosnind şi-mi umple treptat

camera cu o căldură plăcută. Acum este linişte în castel.

Mie însă mi se pare că mă aflu pe un front de luptă care

vuieşte: o confruntare între două lumi.

Cristos a-nviat şi râsetele de Paşte

Cu zeci de ani în urmă, când oamenii din Rusia ve-

neau în ţări din Europa apuseană, ne spuneau tot mereu:

- Habar n-aveţi cum este o sărbătoare adevărată de

Paşte. Ar trebui să petreceţi o dată Pastele în biserica ru-

să!

Alexandra Anţerova povesteşte în una din cărţile ei

despre această sărbătoare:

- Ce poate să fie mai frumos decât sărbătoarea Paş-

telui în Rusia? Clopotele sună vesele, neobosite întreaga

săptămână, căci în aceste zile, băieţilor le este îngăduit

să tragă clopotele şi atunci vă puteţi imagina ce bucurie

domneşte între băieţi! Totul chiuie, totul se bucură! Oa-

menii îşi fac cadou ouă roşii şi se sărută - conform tradi-

ţiei - de trei ori pe obraji. Salutul este: Cristos a-nviat!

Şi: Adevărat c-a-nviat! este răspunsul la salut.

Această bucurie a sărbătorii se simte în fiecare aspect

al vieţii; timp de patruzeci de zile - până la înălţarea la

53

cer - credincioşii nu îngenunchează în biserică, căci bu-

curia pentru învierea Domnului nu permite nici o mani-

festare de jale sau de implorare. Nici la înmormântări nu

se cântă imnuri de jale, ci numai cântările de înviere,

căci moartea este biruită!

Mi-a plăcut mult că oamenii se salută cu strigarea:

Cristos a-nviat. Are mai mult sens „Bună ziua!"

De aceea mi s-a întipărit bine în minte salutul. Şi aşa

se face că Cristos a-nviat au fost singurele cuvinte ru-

seşti pe care le-am învăţat în viaţa mea.

într-o zi, am hotărât să le folosesc. A fost spre sfâr-

şitul ultimului război, în timpul sărbătorii de Paşte a a-

nului 1944, când mulţi prizonieri de război ruşi munceau

în regiunea Ruhr. Sirenele au urlat. Toţi au luat-o la fugă

spre adăposturile subpământene. Şi eu am pornit într-

acolo şi am dat peste doi ruşi. Erau singuri. Paznicii lor

se ascunseseră probabil deja în beci.

Am înaintat spre cei doi şi le-am spus tare şi apăsat:

- Cristos a-nviat!

Atunci s-a întâmplat ceva ciudat: faţa unuia din ei a

început de-a dreptul să strălucească. Nu rni-a fost dat să

văd prea des o astfel de strălucire pe faţa unui om. Şi,

parcă cutremurat, mi-a răspuns:

- Adevărat c-a-nviat!

Celălalt însă s-a înfuriat. A scuipat dispreţuitor pe

pământ şi apoi a revărsat un potop de înjurături la adresa

mea, pe care însă nu le-am înţeles. Dar expresia lui spu-

nea clar care este părerea lui:

- Scutiţi-ne de cuvinte creştine, voi, cei care ne ţineţi

prizonieri, care ne chinuiţi şi ne trataţi neomeneşte.

Nu am putut să-i răspund. Cunoştinţele mele de lim-

ba rusă se epuizaseră.

Am plecat mai departe adâncit în gânduri.

- Aşa va fi întotdeauna! m-am gândit. Unii nu mai

54

pot să audă vestea bună despre învierea lui Isus, pentru

că le sună prea tare în urechi grijile, necazurile şi jalea -

sau şi ispitele lumii. Ceilalţi însă se bucură. Şi cu cât

este mai mare întunericul din jurul lor, cu atât mai mult

se bucură de această veste minunată.

Acest Paşte rusesc! Trebuie că a fost ceva deosebit

legat de el. A existat un obicei foarte deosebit: în mijlo-

cul slujbei religioase se dădea tonul la râsetele de Paşte.

Se râdea puternic. Se râdea pentru că Isus trăia de-acum.

Se râdea de puterile biruite ale vinovăţiei, morţii, dia-

volului şi iadului. Se râdea pentru că biruinţa lui Isus era

atât de mare.

Ce sărbătoare minunată, bărbătească a învierii este

aceasta: râsetele de Paşte!

în vremea groaznică a războiului, am petrecut odată

mai mult timp împreună cu fratele meu. Ore întregi ne-

am împărtăşit unul altuia grijile legate de bisericile

noastre, de poporul nostru, de calea întunecată pe care

mergea omenirea. Din cauza problemelor discutate, ne

simţeam inima grea. Atunci, fratele meu a spus dintr-o

dată:

- Şi acum, râsetele de Paşte! Şi apoi am râs - da, am

râs împreună cu cel care sade în cer pentru că Isus

Cristos a-nviat.

Spaimă şi zahăr

Ne-am trezit speriaţi în zorii zilei. Pe stradă zbierete,

voci sălbatice de bărbaţi, câteva focuri de armă, paşi

grăbiţi...

55

Au fost zile sălbatice atunci, în martie 1945. Războ-

iul se sfârşise, de când americanii intraseră în ţinutul

Rut. Dar războiul nu se sfârşise încă. A continuat sub o

formă nouă şi ciudată:

în timpul războiului, în ţinutul Ruhr fuseseră aduşi

mii de muncitori străini. Aceşti bieţi oameni, care fuse-

seră smulşi din patriile lor, trebuie să fi îndurat multe

sub asuprirea stăpânilor lor duri. Nu este de mirare că au

început apoi să se răzbune: jefuiau şi omorau. Odată, m-

am dus cu bicicleta la o fermă ţărănească între Wupper-

tal şi Essen, ca să-i fac o vizită unui bărbat cu care a-

veam o strânsă legătură de credinţă. Acolo am dat peste

o jale mare. Peste noapte, muncitorii străini atacaseră

gospodăria, îl împuşcaseră pe ţăran cu sânge rece şi apoi

jefuiseră totul. Am văzut îngrozit urmele de sânge de pe

perete - sângele fratelui meu.

în cele din urmă, când un muncitor străin a împuşcat

o personalitate influentă, pentru că persoana nu a vrut

să-i dea de bunăvoie ceasul, au intervenit soldaţii ameri-

cani. Şi înfricoşaţi auzeam acum în fiecare noapte îm-

puşcăturile.

Deci, atunci s-a întâmplat că am fost sculaţi în zorii

zilei de o astfel de hărmălaie. Am alergat la fereastră.

Acolo unde înainte a existat o stradă netedă, asfaltată,

acum se vedeau numai craterele bombelor, unul lângă

altul. De la ultimul atac aerian, strada noastră arăta ca un

câmp arat, peste care treceau cărări mici, şerpuite, mu-

iate de ploaie. Şi pe cărarea de sub fereastra noastră aler-

gau bărbaţi. în spate cărau saci grei. în mod sigur jefui-

seră unul din preţioasele depozite de alimente.

Dintr-o stradă lăturalnică au venit în fugă poliţişti-

militari americani, cu pistoalele mitralieră în mână, gata

să tragă.

56

îngrozit, ultimul dintre bărbaţii care rugeau şi-a lăsat

sacul să cadă la pământ. Sacul a plesnit. Şi - ce privelişte

ciudată! - din el a început să curgă zahăr alb ca zăpada.

Totul a durat numai o clipă. Doi soldaţi au luat sacul

din drum. Ceilalţi şi-au continuat goana după fugari. De

departe am auzit strigăte şi împuşcături.

Şi atunci - nu mi-a venit să-mi cred ochilor - pe scenă

a apărut o mogâldeaţă, o fetiţă. Picioruşele ei goale li-

păiau vesele prin noroiul ud. într-o mână avea o linguri-

ţă, în cealaltă un castronaş. Fără să-i pese de agitaţia şi

frica din jur, a îngenunchiat şi a început să adune grăbită

grămăjoara de zahăr.

Abia arunci am recunoscut-o - era fiica mea cea mi-

că. S-a întors radioasă cu mica ei pradă. Zahărul era ce-

va ce nu mai mâncaserăm de săptămâni în şir.

în Biblie, se descrie undeva o mare bucurie, prin cu-

vintele:

Mă bucur, ca unul care primeşte o pradă mare.

Ei bine, exact aşa s-a bucurat micuţa noastră.

Ce-i drept, zahărul a fost nespus de murdar, plin de

noroi. însă, cu ajutorul mamei, copilul a reuşit totuşi pâ-

nă la urmă să facă nişte bomboane ciudate. Şi toată casa

s-a bucurat de ele.

Pe mine m-au mişcat însă cuvintele lui Isus: Dacă nu

vă veţi face ca nişte copilaşi... în timp ce noi, cei mari,

am simţit numai frică, teamă, spaimă şi mânie, micuţa a

văzut că Tatăl ceresc i-a oferit o bucurie. Şi a trebuit să

meditez: dacă am privi numai întotdeauna cu ochii cei

buni, ca să vedem chiar şi în cele mai negre împrejurări

o mică grămăjoară de zahăr.

57

Ecoul

Duminica, atunci când spun Amin de la amvon, nu

înseamnă că mi-am încheiat predica; căci de câţiva ani,

o editură a început să-mi publice predicile. Şi uite aşa, în

fiecare săptămână, câteva zeci de mii de exemplare se

răspândesc prin ţară.

M-am gândit adesea care o fi oare soarta acestor pre-

dici tipărite. Găsesc ele oare urechi şi inimi deschise?

Sunt ele oare citite? Sunt oare înţelese? Uneori, mă simt

ca un om care strigă tare. Şi apoi aşteaptă să vadă dacă

vine de undeva vreun ecou.

într-o zi, am auzit un astfel de ecou: relatarea miş-

cătoare a unui bărbat, care citea regulat aceste predici. In

după-amiaza zilei de Paşte a stat aplecat deasupra unei

predici. Ea trata subiectul minunat despre cei şapte uce-

nici, care se întorceau la mal după o zi în care nu prinse-

seră nimic. Atunci, în zorii zilei, au văzut pe mal un băr-

bat. Acesta a strigat la ei. Şi, dintr-o dată, tânărul loan a

scos un ţipăt:

- Este Domnul!

într-adevăr! A fost însuşi Isus cel înviat, care Şi-a

căutat aici ucenicii descurajaţi.

Această predică 1-a impresionat profund pe om. A

pus foaia în portmoneu şi a plecat spre spital, să facă o

vizită unui prieten aflat în grea suferinţă.

L-a găsit pe prietenul lui foarte descurajat şi depri-

mat. Aşa că i-a propus:

- Vreau să-ţi citesc o predică.

58

A scos predica tipărită din buzunar şi a început să i-o

citească bietului lui prieten.

Acesta a primit mesajul de Paşte aşa cum primeşte

pământul uscat ploaia. Şi când s-au despărţit, bolnavul 1-

a rugat:

- Lasă-mi, te rog, predica. Vreau s-o mai citesc o dată

în linişte.

- Cu plăcere! a spus omul. Şi a pus predica pe noptie-

ră. Titlul era scris cu litere groase: Este Domnul!

Câteva ore mai târziu. Uşa camerei de spital se des-

chide încet. Este ora la care vine de obicei soţia bolna-

vului să-şi viziteze soţul. Intră în cameră cu un salut ve-

sel. Dar i se pare ciudat modul în care zace soţul ei ne-

mişcat pe pat. Nu-i răspunde la salut. Aleargă spre pat.

îşi strigă soţul. Nu-i răspunde.

îl prinde de mână. Este rece ca gheaţa. Bolnavul a

trecut liniştit în viaţa veşnică.

Femeia vrea să strige disperată şi speriată. Atunci,

privirea îi cade pe foaia de pe noptieră. Mare şi clar, îi

sare în ochi titlul: Este Domnul!

Domnul! Cel viu! Pricepe cutremurată: Nu sunt sin-

gură aici, cu soţul meu iubit. A mai venit un al treilea.

Este Domnul!

Cade în genunchi şi se roagă în tăcere la Cel care a

biruit moartea şi care-i alină pe cei disperaţi.

Prin rugăciune, inima ei se linişteşte şi este mângâ-

iată. Se ridică şi cheamă asistenta...

Şi aş mai vrea să vă relatez despre încă un ecou ciu-

dat, într-o zi, poştaşul mi-a adus o scrisoare. Nu-1 cunoş-

team pe expeditor. Am început să citesc scrisoarea puţin

plictisit. Dar apoi am sărit în sus. Ceea ce era scris în

scrisoare - da, a fost pur şi simplu nemaiauzit!

Scrisoarea fusese scrisă de zeţarul tipografiei în care

se tipăreau atunci predicile. - Dar mai întâi trebuie să vă

59

explic: au fost vremurile tulburi de după război, dinainte

de aşa-numita reformă monetară. Pentru editură, a fost

foarte greu să obţină hârtia necesară. Şi dacă reuşeau să

facă rost de hârtie, atunci era şi mai greu să găsească o

tipografie care să preia lucrarea. Aşa se face că editura a

ajuns până la urmă să lucreze cu o mică tipografie care

avea numai doi angajaţi. Unul punea literele şi celălalt

acţiona tiparniţa.

Deci, mie mi-a scris zeţarul. Mi-a relatat pe larg, că

s-a întors din război un om complet distrus şi fără cre-

dinţă.

- Ne-au prostit într-un aşa hal! şi-a spus el. Acum nu

mai vreau să cred nimic, decât numai faptul că un kilo-

gram de carne de vită face o supă bună.

Nu este de mirare că s-a enervat peste măsură că tre-

buia să pună acum în fiecare săptămână literele unei

predici. Tocmai el! O predică!

A descris foarte pe larg cum s-a enervat săptămână

de săptămână de prostia asta fără nici un sens. Da, 1-a

ros de-a dreptul faptul că a fost condamnat acum să ajute

la răspândirea unei asemenea prostii.

Ca să-şi descarce nervii, a făcut deliberat cele mai

caraghioase greşeli de tipar. A scris toate acestea foarte

pe larg în scrisoarea lui.

în cele din urmă, a fost atât de evident, că greşelile

de tipar sunt deliberate, încât s-a aşteptat în fiecare zi să

izbucnească scandalul. I-a fost foarte clar, că editura nu

va permite acest lucru; căci, deoarece predicile nu pu-

teau fi tipărite aşa, editura trebuia tot mereu să facă co-

recturi şi să trimită textul corectat înapoi la tipografie.

Zeţarul a devenit tot mai obraznic cu ridiculizările

lui. Dar nu s-a întâmplat nimic. Omul care citea corectu-

rile a dat dovadă de o asemenea răbdare, încât, în cele

din urmă, zeţarul nostru a început totuşi să se ruşineze.

60

Şi după ce s-a ruşinat destul, s-a gândit că poate este

totuşi ceva de capul acestui mesaj.

în scrisoare mi-a descris apoi cum a început din ziua

aceea să citească predicile cu curiozitate, nu cu ură. Şi

prin aceasta, Duhul Sfânt al lui Dumnezeu s-a atins de

inima lui.

în încheierea scrisorii mi-a scris:

Acum cred din inimă în acest Domn Isus pe care-L

propovăduiţi dumneavoastră. Şi mă bucur în fiecare săp-

tămână de predica nouă. Da, mă bucur, că mi se permite

să ajut la propovăduirea acestui mesaj minunat despre

dragostea lui Dumnezeu, care a venit la noi în Isus

Cristos.

După ce am citit această scrisoare minunată, m-am

dus în biroul meu liniştit şi i-am mulţumit lui Dumne-

zeu, pentru că mai este valabil şi azi, ceea ce a spus El

prin prorocul Ieremia: Nu este Cuvântul Meu ca un cio-

can care sfărâmă stâncile?!

O vizită ciudată

Inima mi-a bătut puternic când m-am aflat în faţa ca-

sei simple de lemn din Oslo. Nu se deosebeşte prin ni-

mic de casele de lemn vopsite colorat pe care le întâl-

neşti la tot pasul în Norvegia.

Dar această casă înseamnă pentru mine ceva deose-

bit. Aici locuieşte episcopul Berggrav. Cât de des i-am

auzit numele! Când Hitler a ocupat Norvegia, acest băr-

bat a fost un martor neînfricat al adevărului şi a ajuns în

cele din urmă în închisoare. Este o minune, că a scăpat

de execuţie.

61

Şi când s-a terminat războiul, s-a dovedit a fi un ade-

vărat frate pentru creştinii din Germania. însă el este cu-

noscut ca una din personalităţile de frunte ale creştinis-

mului nu numai în poporul nostru, ci şi în întreaga lume.

Este deci de înţeles că sunt emoţionat şi că ezit o cli-

pă, înainte de a apăsa butonul soneriei.

însoţitorul meu şi cu mine suntem întâmpinaţi de un

tânăr student, care ne conduce în camera de studiu. Se

vede imediat: aici lucrează un spirit năvalnic şi univer-

sal. Munţi de scrieri, cărţi şi manuscrise acoperă flecare

suprafaţă posibilă. Jilţul impunător din spatele biroului

este de-a dreptul zidit între aceste mărturii ale unei

munci spirituale nemaiîntâlnite.

Şi apoi, privirea îmi cade pe uriaşul tablou care atâr-

nă deasupra jilţului de la birou. Recunosc imediat bustul

marcant care este reprezentat aici. Căci o fotocopie a

acestui bust atârnă de mult în camera mea de studiu din

Essen. Este bustul lui Hans Nielsen Hauge, predicatorul

laic, prin care Dumnezeu a făcut o trezire profundă în

poporul norvegian.

Bustul predicatorului laic, a celui prin care Dumne-

zeu a făcut trezirea, deasupra biroului episcopului lute-

ran! Acest lucru este de-a dreptul o platformă-program

pentru biserica din Norvegia.

Aceste gânduri îmi umplu aşteptarea. Acuşi trebuie

să vină. Aştept o apariţie maiestoasă, episcopală. Dar

iată, în cameră intră încet un bărbat mic într-un costum

gălbui. Intr-o mână duce o tavă cu cafea, în cealaltă ţine

o pipă cum nu am mai văzut în viaţa mea. Arată, de par-

că ar fi cioplit-o un pădurar cu toporul.

Mă gândesc că trebuie să fie un slujitor. Dar acest

bărbat vine spre mine, îmi întinde tăcut mâna, îmi indi-

că în tăcere un fotoliu, îmi toarnă cafea şi îmi întinde tă-

cut ceaşca.

62

Acesta este deci episcopul Berggrav! Mă priveşte în

tăcere. Simt că-mi ard urechile. Ce să spun acum? Ii ex-

plic simplu:

- Am vrut să vă privesc numai o dată, domnule epis-

cop. Sunt atât de curios.

El râde şi-mi spune:

- Asta este o curiozitate bună.

- Ştiu, îi explic, că poziţia mea în faţa dumneavoastră

nu este bună. Sunt german. Şi dumneavoastră şi poporul

dumneavoastră aţi suferit multe nedreptăţi prin invazia

şi ocuparea Norvegiei de către armatele germane.

- Ştim să facem deosebirea între germani şi nazişti,

mârâie el.

- Nu! spun eu. Şi eu am partea mea de vină. Dacă m-

aş fi opus cum trebuie la aceste nedreptăţi, nu aş mai fi

în viaţă. Nu mă pot separa: vina poporului meu este vina

mea.

- Este bine că spuneţi acest lucru, spune el grav. Nu

demult am fost într-un hotel german. Când chelnerul a

observat că sunt norvegian, a început să-mi spună plin

de entuziasm: în timpul războiului am fost în Norvegia.

Este o ţară frumoasă! - Atunci m-am sculat şi m-am aşe-

zat la altă masă. A fost, de parcă un hoţ mi-ar fi spus:

Oh, vă cunosc casa. Am dat o spargere odată la dum-

neavoastră. Este o locuinţă foarte drăguţă! - Cred că

germanii nu ştiu nici până în ziua de azi cât rău au făcut

în timpul războiului...

Face o pauză. îl simt, că vrea să spună ceva şi că nu

este totuşi foarte sigur, dacă să spună sau nu. în mod si-

gur, în inima lui se dă o luptă între nişte realităţi brutale

şi dragostea gingaşă, care nu vrea să rănească. Apoi îşi

face curaj.

- Vreau să vă spun de ce am adus personal cafeaua.

Femeia care îmi face gospodăria cu loialitate de mulţi

63

ani mi-a spus deschis: Dacă aveţi un musafir german, să

duceţi singur tava cu cafea. Eu nu pot.

Ridic speriat privirea. Şi el continuă:

- îmi pare rău că creştinismul acestei fete nu este mai

puternic. Dar - este de-nţeles. Când am fost arestat, nu li

s-au făcut necazuri numai angajaţilor mei, ci şi rudelor

lor. Femeia care îmi face gospodăria provine dintr-o mi-

că gospodărie ţărănească din nord, de la graniţa cu Fin-

landa. Intr-o zi, SS-iştii au năvălit acolo, au ars gospodă-

ria, au tăiat animalele şi i-au alungat pe oameni în pădu-

re...

A tăcut. Mie mi-au dat lacrimile când mi-am imagi-

nat groaznica tragedie din pădurile singuratice. Am în-

ţeles că fata nu putea să-i servească unui german cafea-

ua. Şi m-am speriat, cât de repede s-a descotorosit şi cât

de repede a uitat poporul meu aceste lucruri.

Apoi, episcopul m-a prins de braţ cu un gest nespus

de gingaş:

- Ii voi povesti fetei despre dumneavoastră.

Acum, nu-mi pierd speranţa că tristeţea mea poate să

o ajute pe o biată fată norvegiană - să ierte.

Geanta pierdută

Domnul Isus a spus odată o pildă despre un ban pier-

dut.

Dacă ar umbla azi pe pământ, poate că ar povesti o

pildă despre geanta mea pierdută. Această geantă a fost

dintr-o piele bună, maro. Şi în geantă s-au aflat toate lu-

crurile care trebuia să le am la mână în timpul călătoriei:

64

paşaportul şi celelalte acte, aparatul electric de ras şi,

mai ales, manuscrisurile prelegerilor mele.

Geanta mi-am pierdut-o în oraşul norvegian Sta-

vanger - mai exact: în portbagajul unui mare autoturism

marca Chrysler, taxiul pe care l-am luat de pe străzile

Stavanger-ului.

Stavanger este un oraş fascinant. Când vaporul nostru

a ancorat în port, am fost de-a dreptul entuziasmat. Cu

toate acestea, nu am avut prea mult timp să admir pano-

rama frumoasă a oraşului. Căci pe chei s-au aflat tot fe-

lul de oameni care vroiau să mă salute. Mă aflam într-un

turneu de prelegeri în şaisprezece oraşe norvegiene. în

fiecare zi am călătorit spre un alt oraş. Treptat am înce-

put să am impresia că am nimerit într-un vârtej, din care

nici eu nu mai ştiu cum să ies.

Un tânăr a pus mâna pe bagajele mele: valiza şi

geanta cu pricina. Tot alaiul s-a îmbarcat în maşinile ca-

re ne stăteau la dispoziţie. Şi apoi ne-am reîntâlnit într-o

vilă superbă, cu privirea spre mare.

Aici ne-a aşteptat micul dejun. S-au ţinut scurte dis-

cursuri. Şi înainte să fi putut să mă satur ca lumea, cine-

va a spus:

- Acum trebuie să le vorbiţi elevilor din clasele mari

din licee. Se strâng cu toţii în catedrală.

- Duceţi-vă! mi-a spus un student. Urcaţi în maşină!

Vă încarc bagajele în portbagaj.

Şi apoi a urmat drumul cu maşina prin Stavanger.

Plouă cu găleata. Iată - minunata catedrală!

- Intraţi repede în catedrală! mă îndeamnă studentul.

Am întârziat deja cu cinci minute! Elevii aşteaptă deja.

Vă aduc bagajul şi îl las în sacristie!

Fug prin ploaie în coridor. Mă salută directorul unei

şcoli. Pe locul corului se află mulţi elevi norvegieni. Toţi

au învăţat limba germană. Şi dacă vorbesc foarte simplu

65

şi foarte rar, mă înţeleg şi fără traducător. Aşa că dragul

meu prieten, însoţitor, traducător şi manager al întregii

călătorii, Nils Seim poate să se odihnească puţin liniştit.

Reuşesc destul de repede să stabilesc o relaţie cu a-

ceşti tineri. Suntem cu toţii de acord, că tineretul Euro-

pei caută o realitate stabilă şi credibilă. Şi apoi, li-L măr-

turisesc pe Domnul Isus, care a spus: Eu sunt Calea,

Adevărul şi Viaţa.

Adunarea ia sfârşit. Cu toate acestea, mai durează

destul de mult până pleacă toţi. Sunt înghesuit din toate

părţile şi bombardat cu întrebări.

In sfârşit, a plecat şi ultimul. Epuizat, mă retrag în bi-

rou.

- Aşa! spune Nils Seim. Acum mergem puţin la ho-

tel. Şi apoi suntem invitaţi la masă la unul din profesori.

Mie însă nu-mi vine să-mi cred ochilor:

- Unde-mi este geanta?

Valiza este aici. Dar geanta! Unde este geanta?! Nu

cumva studentul nu a scos-o din maşină?

Nils Seim dă din umeri.

- El a vrut să se ocupe de bagaje.

- Unde este buclucaşul?

- Nu ştiu. A plecat.

Iată-mă acum: în ţară străină, fără paşaport. Şi fără

manuscrisurile prelegerilor mele. îmi trec mâna peste

faţă: ar trebui să mă bărbieresc. Dar aparatul a dispărut o

dată cu geanta.

Nils Seim a plecat. Mă aşez disperat în banca uneia

din cele mai frumoase şi renumite catedrale. Dar frumu-

seţea ei mă lasă rece. Sunt terminat. Cu ochii minţii, mă

văd în aeroportul din Oslo - fără paşaport! îmi vine să

plâng.

în sfârşit - după mult timp - apare Nils Seim.

- Aşa! spune el. Acum mergem să mâncăm.

66

- Şi geanta mea! întreb necăjit.

- O să apară şi geanta! spune el liniştitor. în timp ce

mergem cu maşina, îmi povesteşte:

- In mod sigur, studentul a uitat geanta în portbagajul

taxiului nostru. L-am sunat pe şeful poliţiei şi l-am rugat

să-i mobilizeze pe toţi patronii staţiilor de taximetre.

Ştia deja de prelegerea dumneavoastră şi s-a oferit bucu-

ros să ne ajute.

Ne aflăm într-o casă norvegiană ospitalieră, la masă.

- Nu vă faceţi griji, îmi spune gazda. în Stavanger nu

se fură.

- Chiar nu se fură? întreb mirat.

- Puteţi să fiţi sigur de aceasta, îmi răspunde el.

Sărmană Germanie! mă gândesc. Aşa ceva nu aş afir-

ma despre nici un oraş german.

Suntem gata de plecare. Gazda a chemat un taxi.

Când şoferul aude că vorbesc germana, mă întreabă:

- Dumneavoastră sunteţi domnul care şi-a pierdut

geanta?

Sunt mirat:

- De unde ştiţi?

El râde:

- Nu există în Stavanger un şofer de taxi, care să nu

va fi căutat geanta. Dar s-a găsit. Necazul a fost, că toc-

mai şoferul, care avea fără să ştie geanta dumneavoastră

în portbagaj, a intrat imediat după ce v-a dus pe dum-

neavoastră într-un atelier auto. Aşa că timp de două ore

nu a putut fi controlat. Dar acum au dat de el. Şi proba-

bil că vi-a dus deja geanta la hotel.

într-adevăr: portarul îmi iese înainte:

- Iată geanta pierdută.

Am strigat de bucurie. Şi acum sunt de părere, că,

dacă Domnul Isus ar umbla azi pe pământ, ar povesti

astfel pilda din Luca 15 - pilda despre banul pierdut:

67

Sau care pastor, dacă-şi pierde geanta cu documente

importante, nu dă tot Stavanger-ul peste cap, până o

găseşte? După ce a găsit-o, îl cheamă pe Nils Seim şi pe

toţi prietenii lui şi zice: Bucuraţi-vă împreună cu mine,

căci am găsit geanta, pe care o pierdusem. - Tot aşa, vă

spun că este bucurie înaintea îngerilor lui Dumnezeu

pentru un singur păcătos care se pocăieşte.

Mângâietorul

Sărmana femeie! Lacrimile i se rostogoleau într-una

pe faţă. Se vedea pe ea că suferă nespus de mult...

- Nu l-aţi cunoscut pe soţul meu. Dar trebuie să vă

povestesc despre el. Oh, cât de fericiţi am fost împreu-

nă! Stelele de pe cer le-ar fi cules pentru mine, dacă l-aş

fi rugat s-o facă. Uitaţi-vă, aici este fotografia lui! A fost

făcută când am fost împreună la Bad Eilsen...

Nu! Femeia nu era isterică. Aici era vorba cu adevă-

rat de o durere nevindecată, mortală. Sărmana femeie!

Mi-a povestit. Şi eu am tăcut.

Dintr-o dată, s-a întrerupt. Faţa brăzdată de lacrimi

m-a privit disperată:

- Daţi-mi măcar o mângâiere!

Eu am tăcut.

- Nu vreţi să-mi daţi o mângâiere?

- Eu - nu pot!

- Dar sunteţi preot. Trebuie să ştiţi o mângâiere!

- Când o inimă este cu adevărat rănită, nu poate să o

mângâie nici un om de pe suprafaţa pământului.

Şi-a prins faţa în mâini. Printre degete am văzut cum

i se preling lacrimile. Apoi a izbucnit:

68

- Este îngrozitor!

- Da, este îngrozitor! am confirmat eu. Vedeţi dum-

neavoastră, când mi-a murit cel de-al doilea fiu, am

simţit o durere, care îmi permite să vă înţeleg durerea. Şi

atunci au venit mulţi oameni şi mi-au spus aşanumite

cuvinte de mângâiere. Şi am descoperit speriat: Cuvin-

tele nici măcar nu ajungeau până la rana inimii mele. Ea

continua să sângereze nevindecată.

- Exact aşa este! a spus ea printre lacrimi. Şi ce aţi

făcut atunci?

- Da, într-o zi mi-am deschis Biblia şi am dat peste

versetul care spune: Isus a spus: Vă dau pacea Mea.

Atunci parcă mi-au căzut nişte solzi de pe ochi: există

Unul, care poate să mângâie cu adevărat. Este Domnul

Isus. El trăieşte. Şi atunci am căzut pur şi simplu în ge-

nunchi şi am spus: Doamne Isuse! Nu înţeleg şi nici nu

vreau să înţeleg de ce a venit peste mine această sufe-

rinţă. Dar tu îmi vezi durerea îngrozitoare. Şi acum, Te

rog să-ţi împlineşti Cuvântul şi să pui pacea Ta peste ra-

na mea sângerândă.

- Şi?? m-a întrebat ea cu răsuflarea tăiată.

- A făcut ce I-am cerut! El nu minte.

- Dar ce să fac eu? pe faţa ei se poate vedea că

întrezăreşte în depărtare o lumină.

- Faceţi exact la fel! Până acum, aţi trăit fără Domnul

Isus. Acum, nu mai puteţi să trăiţi aşa. Acum trebuie să-

L căutaţi, sa- L chemaţi şi să-L găsiţi sau - să disperaţi.

- Credeţi cu adevărat că poate să mângâie?

- Dragă doamnă! Ştiu acest lucru. L-am experimentat

pe pielea mea. Acum, El vă aşteaptă pe dumneavoas-

tră...

69

Talerul este suficient de greu

Am închis încet uşa în urma mea.

Asistenta mi-a ieşit înainte pe coridorul luminat.

- Curând se va sfârşi, a şoptit încet.

în timp ce am mers mai departe, cu gândul am mai

zăbovit încă în camera liniştită de spital. Acolo zăcea

acea femeie minunată, care, medic fiind, a trăit o viaţă

dedicată altora.

- Domnule preot, mi-a spus, este foarte, foarte greu,

să zaci aici neajutorat.

- Aveţi dureri?

- Şi asta! Dar - nu asta este ceea ce mă chiuie. Vedeţi

dumneavoastră... - şi lacrimile au început dintr-o dată să

se rostogolească pe faţa inteligentă - după toată agitaţia

din viaţa mea, am acum atâta timp să mă gândesc la ea.

Şi acum îmi dau seama cât de multe lucruri am făcut pe

dos, cât de multe am lăsat neracute. Oh, voi păşi înain-

tea lui Dumnezeu cu mâinile goale. Vedeţi dumnea-

voastră, acesta este un cântar. Pe unul din talere se află

greutatea a ceea ce a aşteptat Dumnezeu de la mine,

atunci când mi-a dat viaţă. Şi pe celălalt taler se află ce-

ea ce am făcut.

Şi acest taler este atât de uşor - se ridică în sus - nu

este nimic pe el...

A încercat tot mereu să-şi şteargă lacrimile. Dar ele

se rostogoleau mereu noi pe faţa ei cutremurată.

Şi apoi - da, pot să vă spun numai aşa cum a fost -

am avut ceva, ca o viziune: mi-am văzut propriul meu

cântar în mâna lui Dumnezeu. Şi - o, ce groaznic! - arăta

70

exact ca al ei. Talerul cântarului, în care se afla greuta-

tea, s-a lăsat mult în jos: aşa şi-a imaginat Dumnezeu via-

ţa mea. Şi mai era celălalt taler. Pe el se afla ceea ce s-a

ales din viaţa mea. Da, acest taler a fost prea uşor.

Aşa am stat atunci lângă acel pat de spital. Am fost

doi oameni speriaţi.

Am apucat mecanic Noul Testament de pe noptieră.

Şi privirea mi-a căzut pe versetul din Romani 4:5: Celui

care nu lucrează, ci crede în Cel care socoteşte pe păcă-

tos neprihănit, credinţa pe care o are el îi este socotită ca

neprihănire.

Atunci m-am luminat.

- Dragă doamnă doctor! am strigat. Haideţi să punem

în talerele noastre goale meritul minunat al Mântuitoru-

lui nostru, Isus Cristos! Asta este suficient! Cu aceasta,

talerul coboară în jos.

I-am citit de câteva ori versetul - adânc emoţionat.

Şi apoi - da, apoi ne-am împreunat mâinile şi I-am

mulţumit Fiului lui Dumnezeu, Omului de pe Golgota

că-i mântuieşte pe păcătoşi şi că-i îndreptăţeşte pe cei

falimentari înaintea lui Dumnezeu - şi pentru că putem

să credem în El.

Dumnezeu ne întreabă de fratele

nostru

Există întâmplări, pe care cel mai bine le păstrezi

pentru tine, pentru a le face să rodească pentru propria ta

viaţă. însă alte întâmplări am vrea mai degrabă să le

trâmbiţăm în lumea largă. Aşa îmi vine şi mie să fac

71

acum. Şi probabil este bine, să aştern aici pe hârtie o în-

tâmplare.

Am avut o zi plină. A trebuit să fiu tot timpul cu un

ochi la ceas, ca să le termin pe toate.

Când am ieşit grăbit din birou, ca să fac o vizită ur-

gentă la un bolnav, am întâlnit pe coridor un bărbat tâ-

năr. Spun grăbit Bună ziua! şi dau să merg mai departe.

Atunci mă priveşte atât de ciudat, încât mă opresc şi-1

întreb:

- Pe mine mă căutaţi?

Da, abia acum văd, pe cine am în faţa mea. Este un

tânăr miner, din ţara Şvabilor, care lucrează în subteran.

în urmă cu un an a venit la mine pentru prima dată, cu

mari probleme sufleteşti. Este unul din acele evenimen-

te, pe care mintea nu le înţelege niciodată, atunci când -

fără să existe intervenţia vreunui om - un bărbat tânăr şi

puternic este mişcat dintr-o dată de Duhul lui Dumne-

zeu, îşi vede viaţa păcătoasă în lumina lui Dumnezeu, i

se face frică de iad şi caută necăjit un om, care să-i dea

răspunsul la întrebarea:

- Ce trebuie să fac, ca să fiu mântuit?

Aşa a venit atunci la mine. Şi am putut să-i ofer cel

mai scump ajutor, pe care poate să-1 dea un om altui om:

l-am condus la Isus, Mântuitorul păcătoşilor: Iată, acesta

este Mielul lui Dumnezeu, care ridică păcatul lumii.

De atunci nu am mai vorbit cu el. Numai la serviciul

religios îl vedeam des.

Şi am auzit despre el. Mi s-a relatat că ar exercita o

influenţă puternică şi binecuvântată asupra camarazilor

care locuiesc împreună cu el în căminul de nefamilişti.

Iar acum se află neajutorat în faţa mea.

- Pe mine mă căutaţi? îl mai întreb încă o dată.

- Mi-ar fi plăcut să stau de vorbă cu dumneavoastră,

îmi răspunde ezitând. Dar văd că nu aveţi timp.

72

- Ba da, ba da, îi răspund repede. Urcaţi numai în

maşină. Trebuie să mă duc în celălalt capăt al oraşului.

Putem să discutăm pe drum.

Şi apoi am plecat împreună. în timp ce conduc ma-

şina prin traficul intens, îmi relatează că a început cu

câţiva tineri un cerc biblic în căminul în care locuieşte.

Acum au ajuns la un pasaj greu din Evanghelia după

loan. Trebuie să i-1 explic.

Acum suntem pe o stradă dreaptă. Condusul nu îmi

mai solicită atâta atenţie. Aşa că pot să-i comentez acest

minunat pasaj biblic. Faţa lui începe efectiv să strălu-

cească pe măsură ce-1 înţelege.

între timp, am ajuns la locuinţa bolnavului meu. îl

vizitez. Când ies din casă, mă vede o cunoştinţă şi mă

roagă să o iau şi pe ea cu maşina până în oraş.

Aceasta mă împiedică să mai am încă o discuţie pe

teme spirituale cu tânărul meu prieten. Dar în timpul

drumului, observ că mai are ceva pe suflet. Şi după ce

femeia coboară din maşină, îl rog:

- Spuneţi-mi acum ce vă apasă.

Cotesc într-o stradă lăturalnică liniştită şi parchez

maşina.

începe să vorbească agitat. Este ca o explozie. Cu-

vintele ţâşnesc dintr-o cutremurare profundă, aproape

incoerente:

- Azi dimineaţă au murit doi mineri la noi în mină.

Au fost pur şi simplu striviţi de piatra surpată. Şi pe unul

din ei l-am cunoscut. A lucrat cu mine un timp. Adesea

şi-a bătut joc de Dumnezeu. Şi ştia tot felul de bancuri

despre popi. Atunci am tăcut mereu; căci m-am gândit

că tot nu pot să-i explic Evanghelia. Şi m-am temut că

se va mânia dacă aş spune ceva despre Dumnezeu... Şi

acum - observ că vocea tânărului meu prieten tremură -

Acum... el... este - în veşnicie... şi... stă înaintea... lui

73

Dumnezeu! Şi eu... nu l-am avertizat. Şi nu i-am spus

cum poate să fie mântuit! Sunt vinovat pentru viaţa lui! -

Apoi se lasă o tăcere lungă. Ce aş putea să spun? El

cunoaşte crucea lui Isus, unde se poate lăsa vinovăţia.

Dar aceasta mai târziu. Acum este ceasul judecăţii, când

Domnul nostru îi arată lui - şi mie, da, îmi arată şi mie,

cum pot să se facă vinovaţi într-un mod foarte deosebit

tocmai copiii lui Dumnezeu faţă de fraţii lor. Acum ni se

întâmplă ca lui Iov, care a spus: Dacă ar dori (Dum-

nezeu) să se certe cu el (omul), din o mie de lucruri n-ar

putea să răspundă la unul singur.

Bivoli şi porci

închisorile nu îmi sunt necunoscute. Le-am vizitat nu

numai ca deţinut, ci şi ca om liber.

Aşa am petrecut o săptămână într-o mare închisoare,

pentru a vesti acolo Evanghelia. Un auditoriu format din

bărbaţi! Cât se mai chinuie pastorii noştri cu serile lor

pentru bărbaţi, la care apar numai cincisprezece sau do-

uăzeci de bătrâni! Aici, în închisoare este altfel: aici stau

cu sutele, bătrâni şi tineri.

îmi amintesc atunci mereu de istoria despre acel băr-

bat, care i-a spus unei femei, batjocoritor:

- Nu, la biserică nu mă duc. Acolo sunt numai mu-

ieri!

Femeia i-a dat imediat replica:

- Atunci trebuie sa vă duceţi la închisoare. Acolo

bărbaţii sunt într-un număr considerabil.

în timpul săptămânii pe care am petrecut-o propovă-

duind în închisoare, am trăit ceva minunat. într-o zi, a

74

venit un vorbitor creştin renumit şi a ţinut o prelegere. El

a prezentat aproximativ următoarele:

- Vin tocmai din nordul Africii. Acolo trăiesc maho-

medani. Şi acolo am auzit o legendă islamică: Mohamed

a vrut să pocăiască toate animalele. Şi aproape a reuşit.

Numai două animale nu puteau fi pocăite: bivolii şi por-

cii.

Şi apoi, vorbitorul a continuat:

- Da, aşa este! Bivolii şi porcii nu pot fi mântuiţi.

Apoi, a comentat legenda: după părerea lui, bivolii

sunt ateii needucabili, care mai vin încă şi azi cu vechile

prostii: Ştiinţa a demonstrat că nu există Dumnezeu!, în

timp ce fizica atomică modernă a părăsit de mult timp

această poziţie şi i s-a alăturat lui Max Planck, care a

spus: Pentru teologie, Dumnezeu este la începutul cu-

noaşterii; pentru noi, oamenii de ştiinţă, la sfârşitul

cunoaşterii.

Vorbitorul s-a ocupat apoi mai pe larg de porci. In

ochii lui, aceştia îi reprezentau pe oamenii care încalcă

poruncile lui Dumnezeu în domeniul sexual.

- Nu există nici un drum de la bordel la altar! a strigat

el în sala plină de bărbaţi, în care se lăsase tăcerea.

Adunarea a luat sfârşit. Conduşi şi păziţi de paznici,

deţinuţii au ieşit pe rând din bănci.

Şi atunci am trăit primul lucru ciudat. Directorul în-

chisorii şi-a luat rămas bun de la renumitul vorbitor, i-a

mulţumit şi apoi a adăugat - aproape cutremurat - între-

barea:

- în plus - nu vă înţeleg întru totul. Şi eu citesc Noul

Testament. Şi în Testamentul meu se relatează că Isus a

venit ca să-i mântuiască pe păcătoşi. Aceasta înseamnă:

bivolii şi porcii! Am înţeles întotdeauna, că tocmai a-

ceasta este ideea principală a Evangheliei, că bivolii şi

porcii pot fi mântuiţi.

75

Renumitul vorbitor a dat din mână:

- Da, ar trebui să stăm odată de vorbă despre aceasta.

Dar, din păcate, pentru mine este acum prea târziu. Tre-

buie să plec.

Şi a plecat.

M-am uitat la directorul închisorii şi am căzut pe

gânduri. Eram încă foarte tulburat de imensa putere de

convingere, de plasticitatea limbajului, de modul în care

le captase atenţia bărbaţilor, încât nu mi-aş fi permis nici

o critică la adresa vorbitorului. Dar - nu avea oare di-

rectorul dreptate?

Am plecat adâncit în gânduri, lăsându-mă condus

prin sălile de lucru ale marii închisori. Şi atunci mi s-a

întâmplat al doilea lucru ciudat. Am intrat într-o sală, în

care mulţi bărbaţi stăteau la maşini de cusut şi coseau

ceva.

Supraveghetorul a venit spre mine:

- Acolo, în spate, este un deţinut, care ar dori mult să

vorbească cu dumneavoastră. Poate că puteţi să staţi

chiar acum de vorbă cu el.

-Cu plăcere!

Şi m-am dus în colţul în care se afla bărbatul de

aproximativ 40 de ani, în faţa unei maşini de cusut.

Când m-a văzut, a oprit maşina şi m-a întrebat:

- Aţi auzit discursul?

-Da!

- Ce părere aveţi?

- Ei bine, omul ştie să vorbească. Faţă de el, eu sunt

numai un băieţaş care se bâlbâie, am spus râzând.

Atunci a făcut obosit un semn cu mâna, în timp ce pe

faţa lui s-a aşternut o mare tristeţe. Şi a spus încet:

- Dacă aşa stau lucrurile, atunci nu mai avem nici o

şansă.

Am tresărit:

76

- Vreţi să spuneţi, că faceţi parte dintre bivoli şi

porci?

Atunci a sărit de pe scaun, s-a uitat ţintă la mine şi

m-a întrebat foarte apăsat:

- Dumneavoastră nu?

Tăcere lungă. Apoi îi răspund:

- Ba da! Şi eu.

- Atunci nici dumneavoastră nu aveţi nici o şansă! a

spus obosit şi s-a aşezat din nou pe scaun.

în clipa aceea mi s-a părut că-1 văd în faţa mea pe

Omul de pe Golgota, despre care este scris: Pedeapsa,

care ne dă nouă pacea, a căzut asupra Lui.

- Omule! am strigat. Lăsaţi-mă să continui prelegerea

de mai-nainte. Vorbitorul s-a grăbit atât de tare, încât nu

a mai apucat să spună cel mai important lucru. Ascul-

taţi! Aşa stau lucrurile cu noi: noi, bivolii şi porcii, nu

mai avem nici o şansă. însă Dumnezeu a găsit o cale

pentru noi. L-a dat pe Fiul Lui. El a luat asupra Lui toată

vina noastră, pentru ca noi, bivolii şi porcii, să putem fi

mântuiţi. El sparge lanţurile şi ne face oameni liberi, eli-

beraţi!

în timp ce m-am străduit să-i vestesc Evanghelia ne-

spus de măreaţă, în om s-a produs o transformare. Faţa

lui obosită a început să radieze speranţă.

- Este adevărat? a întrebat el încet.

- Da, este adevărat, putem să credem! Isus i-a chemat

pe păcătoşi la Sine şi i-a primit.

Scutiţi-mă să vă mai povestesc finalul. Nu voi uita

niciodată acea oră petrecută în sala maşinilor de cusut a

marii închisori.

77

Isus în Berlin

Când am ajuns în camera mea de hotel din Berlin,

am constat cu groază că mi-am uitat Noul Testament în

avion.

Testamentul nu avea voie să se piardă! Hotelul meu

se afla imediat lângă aeroport. Câteva minute mai târziu

m-am aflat din nou acolo, ca să-mi caut Testamentul

drag, de care mă legau multe amintiri.

Un manager politicos a luat problema în mână. M-a

condus într-un birou şi a pus mâna pe telefon:

- Deci, spuneţi-mi încă o dată - despre ce este vorba?

- Este vorba de Noul meu Testament.

Faţa lui a exprimat nedumerire. în mod evident, era

străin de cauză. I-am explicat:

- Este o parte a Bibliei.

A dat nedumerit din umeri. Aşa că i-am explicat mai

departe:

- O carte mică, legată în piele maro.

- Aşa deci! Şi faţa i s-a luminat. A format un număr.

Apoi l-am auzit cum a explicat:

- Da... o carte mică legată în piele maro... Trebuie să

fie vorba de ceva bisericesc...

Mi-am primit Testamentul înapoi. Dar am fost totuşi

cutremurat.

- Sărman Berlin! m-am gândit. Atât de departe ai

ajuns! Ai devenit un astfel de Ninive, încât Cuvântul lui

Dumnezeu nu mai este cunoscut nici măcar după nume!

- Ceva bisericesc...

Nu am ştiut dacă să râd sau să plâng.

78

Şi cu toate acestea, în acest popas de numai 36 de ore

L-am întâlnit totuşi pe Domnul Isus de trei ori.

Seara urma să ţin o prelegere la Centrul misionar al

oraşului. După-amiaza m-am plimbat cu prietenul meu

pe străzi, pentru a studia faţa acestui oraş deosebit de viu

şi de palpitant.

Aş avea multe să vă povestesc: despre ruine şi despre

din nou elegantul Kurfurstendamm; despre grădina zo-

ologică părăsită şi despre piaţa Alexanderplatz tumul-

toasă; despre graniţa de sector din piaţa Potsdamer Platz

şi despre distinsa cafenea Cafe Kranzler.

Da, acolo, în acea cafenea, m-a întâlnit Domnul Isus

în tumultul Berlinului. Am fost obosiţi, am vrut să ne

aşezăm puţin şi să bem o cafea. Din păcate, nu am găsit

nici un loc. Toate locurile erau ocupate de domni şi

doamne elegante. Tocmai am dat să plecăm, când privi-

rea mi-a căzut pe o scenă ciudată: în mijlocul meselor se

afla o tânără îmbrăcată în uniforma Armatei Salvării şi -

vorbea despre Isus. Probabil adunase fonduri, căci în

mâna ei am văzut o cutie. Apoi, cineva a întrebat-o pro-

babil ceva. Ea a răspuns. Au urmat alte interpelări. Şi a-

cum, tânăra se afla acolo - stânjenită şi totuşi atât de

nespus de sigură pe ea - şi-L mărturisea pe Mântuitorul.

Şi domnii şi doamnele de la toate mesele se aplecau îna-

inte ca să înţeleagă tot ce spunea ea.

Aceasta a fost prima dată când l-am întâlnit pe Isus

pe stradă în cele 36 de ore. Cea de-a doua dată a fost ce-

va mai târziu. Prietenul meu s-a oprit brusc şi mi-a arătat

- în mijlocul pieţei Kurfürstendamm - o vitrină. Nu era o

librărie creştină. Acest lucru se vedea imediat. în vitrină

erau expuse toate noile apariţii de senzaţie. Dar în mij-

loc, printre toate acele cărţi era rezervat un loc. Acesta

era acoperit cu hârtie aurie. Şi deasupra se aflau - de-a

dreptul minunate şi scoase în evidenţă - trei Biblii.

79

- Şi acest lucru este tot Berlin! a spus prietenul meu.

Cea de-a treia dată L-am întâlnit pe Isus pe stradă,

seara. Ne întorceam de la prelegerea mea. Eram foarte

obosit şi drumul era lung. Aşa că am chemat un taxi şi

ne-am urcat în maşină. De data aceasta eram cu un alt

prieten - urma să fiu musafirul lui. Pe drum am trecut pe

lângă un local de noapte puternic luminat. Am făcut o

observaţie dispreţuitoare. Atunci, şoferul, care nu ne

cunoştea, a spus:

- Da, Isus ar trebui luat în serios şi oamenii ar trebui

să trăiască după Cuvântul Lui.

Cine cunoaşte Berlinul înţelege că nouă ni s-a tăiat

respiraţia. Şi prietenul meu a spus:

- Ce hram purtaţi? Sunteţi catolic sau martor al lui

Iehova?

Să fiu sincer - pe mine m-a durut această întrebare.

Căci din ea rezulta ideea: când auzi o mărturie deschisă

pentru Isus, atunci provine de la un astfel de om. De la

un creştin evanghelic nu te poţi aştepta în nici un caz la

aşa ceva. Aşa este!

Dar şoferul a răspuns:

- Cunoaşteţi un Dumnezeu catolic? Şi a repetat: Isus

ar trebui luat în serios şi oamenii ar trebui să trăiască du-

pă Cuvântul Lui.

Am ajuns acasă la prietenul meu. în timp ce el numă-

ra banii la lumina unei lanterne, i-am strâns mâna şofe-

rului:

- Mă bucur că am auzit numele Domnului meu aici,

în Berlin.

Acum a fost rândul lui să se mire:

- îl cunoaşteţi pe Isus?

Şi când i-am răspuns:

- îl cunosc şi sunt al Lui, s-a bucurat din toată inima.

80

Isus şi şoseaua în construcţie

Au fost zile minunate de vară, pe care le-am petrecut

împreună cu 45 de colaboratori onorifici într-un mic

orăşel şvăbesc. Seara, când tinerii mei mărşăluiau cân-

tând pe străzi, ca să invite lumea la prelegerile de evan-

ghelizare, se deschideau multe uşi şi ferestre. Astfel de

cântări erau un lucru cu totul nou pentru oameni.

Intr-o dimineaţă m-am îndreptat spre hotelul unde

serveam micul dejun. Eram puţin supărat; căci băieţii

mei nu terminaseră din nou la timp cu spălatul şi îmbră-

catul. Aşa că mergeam înainte, să-1 rog pe chelner să

mai aibă puţină răbdare.

Drumul meu trecea pe lângă o coloană de muncitori

care construiau o şosea nouă. Tăvălugul pufăia, balastul

se revărsa din camioane, lopeţile şi târnăcoapele erau

mânuite cu hărnicie.

Dintr-o dată, un muncitor şi-a aruncat lopata din mâ-

nă, mi s-a pus în cale şi mi-a spus - în cel mai curat dia-

lect şvăbesc:

- Domnule pastor, dacă băieţii dumneavoastră mai

trec o dată pe lângă noi fără să cânte, aţi încurcat-o.

M-am oprit:

- Da, dar ştiţi şi ce cântări cântăm noi? Cântări despre

Isus. Şi nu ştiu, dacă...

- Da, tocmai bine! a spus el. A strigat atât de tare

aceste cuvinte, încât trebuie să-1 fi auzit toţi camarazii

lui. Şi - m-am mirat - toţi au dat din cap aprobator.

Atunci mi-a trecut supărarea. Am alergat înapoi:

81

- Băieţi! am strigat, acuma-i acum. Acum o să le

cântăm muncitorilor de la drumuri cântările noastre!

Chelnerii n-au decât să mai aştepte 5 minute!

Nu voi uita niciodată acea scenă: cei 45 de tineri

dintr-un mare oraş au stat în lumina strălucitoare a soa-

relui de vară şi au cântat:

„Privesc plin de uimire

La marea îndurării Lui

Şi ascult mesajul păcii

Pe care El mi 1-a vestit.

Crucea Lui îmi acoperă vina,

Sângele Lui mă face curat..."

Şi în faţa lor a stat coloana de muncitori. Lopeţile şi

târnăcoapele se odihneau. Tăvălugul nu mai pufăia.

Muncitorii i-au ascultat în tăcere şi cu evlavie. Şi când a

urmat strofa: Domnul păcii mele este aproape..., am

putut numai să mă gândesc: Da! într-adevăr! Este minu-

nat, cât de aproape este El!

Numai o liniuţă

Deasupra lacului Bodensee străluceşte o lumină ar-

gintie.

în călătoriile mele mi-a fost dat să văd multe lacuri

minunate. Dar această minunată strălucire argintie am

văzut-o numai deasupra lacului Bodensee.

Wasserburg este o peninsulă, care înaintează în lac în

curbe line. Există aici un debarcader zgomotos pentru

vapoare. Este mereu aglomerat cu turişti veniţi în staţiu-

ne, iar din hanurile din jur răsună muzica de la radio.

82

însă acolo există şi o bisericuţă veche, chiar lângă

lac. în jurul bisericuţei se află un cimitir.

Aici este linişte. Florile de pe mormânturi strălucesc

roşii, şi albastre, şi galbene. Mergem în tăcere printre

rândurile celor adormiţi până la zidul jos, acoperit de

muşchi, care înconjoară cimitirul în partea dinspre lac.

Pietrele dogoresc în soare. Este o privelişte frumoasă,

să-ţi pui coatele pe marginea zidului şi să admiri luciul

argintiu al lacului. Este linişte. Numai valurile se lovesc

uşor de pietrele de pe mal. Lângă mine se află însoţitoa-

rea mea, o diaconesă. Ea m-a condus la acest loc minu-

nat, îl cunoaşte din tinereţe; căci nu departe de aici se

află casa ei părintească. Dintr-o dată, arată cu mâna spre

apa de sub noi şi spune:

- Aici s-a hotărât soarta vieţii mele!

Mă uit în apa clară. Şi văd ceva ciudat: acolo zac pie-

tre funerare vechi. în vremurile trecute, când a fost ne-

voie de loc pentru mormânturi noi, vechile pietre funera-

re au fost probabil aruncate pur şi simplu în lac. Acum

zac aici, printre pietrele de pe mal. Dacă apa este clară,

se mai pot citi inscripţiile.

Şi diaconesă îmi povesteşte:

- Aici am stat odată - o tânără fată. Privirea mi-a că-

zut pe una din pietrele funerare. Numele se ştersese. Dar

se mai puteau citi anii: 1789-1821. Şi atunci mi-am dat

seama dintr-o dată: liniuţa dintre cei doi ani - asta este o

viaţă întreagă de om. Numai o liniuţă! Viaţa noastră nu

este mai mult de atât! O liniuţă între două numere - atât

de puţin! Şi atunci am înţeles, ce răspundere mare avem,

- răspunderea imensă de a face ceva din această biată li-

niuţă... Da, atunci mi-am dat viaţa Mântuitorului şi m-

am hotărât să pun această biată viaţă scurtă în slujba

Lui. Aşa am devenit diaconesă...

83

Un sfert de oră mai târziu, am traversat debarcaderul

care era plin de oaspeţi veniţi în staţiune. Mă chinuia

gândul:

- Ştiu ei, de fapt, ce este viaţa lor? O liniuţă între do-

uă numere. Ce vor face ei din această liniuţă?

Dar eu însumi? Am înţeles că este un lucru foarte

mare, dacă Dumnezeu face ceva din această biată liniuţă

- spre lauda slavei Sale.

întâmplări cu paracliseri

Când te afli deja de 30 de ani în slujba propovăduirii

Cuvântului, ajungi deja să cunoşti tot felul de paracliseri,

cantori sau slujitori ai bisericii: prietenoşi şi bădărani;

spirituali şi nespirituali; zeloşi şi din aceia, ale căror bi-

serici sunt neîngrijite. Daţi-mi voie să vă povestesc

amintirile mele:

Prima mea parohie, ca pastor foarte tânăr, a fost în

marele oraş Essen. într-o zi, a trebuit să predic în imensa

Biserică a Crucii. Paracliserul a deschis dulapul din sa-

cristie, a căutat cu ochiul unui cunoscător talarul potrivit

şi m-a întrebat apoi:

- Doriţi un guler reformat sau luteran?

Mie mi s-a tăiat respiraţia. într-adevăr, eram o paro-

hie unită. Trebuia deci să existe pregătite gulere albe

pentru reformaţi şi pentru luterani. Dar - care era dife-

renţa, nu ştiam nici eu. Am ezitat o clipă. Să-mi recu-

nosc imediat din prima zi neştiinţa? Apoi am râs şi am

recunoscut:

- Mi-e indiferent. Pentru mine este mai important să

am Duhul Sfânt.

84

Paracliserul mi-a răspuns cu mare autoritate:

- Acesta se poate cere.

- Da, i-am spus, şi dacă ne rugăm în doi, îi facem

Domnului nostru o plăcere deosebită. Vreţi să ne rugăm

împreună?

Şi apoi am îhgenunchiat. Nu pot să uit rugăciunea

paracliserului. Se simţea: nu era prima dată când se ruga

pentru un preot, pentru predica lui şi pentru biserică.

Când ne-am ridicat, i-am strâns mâna cu emoţie. Şi mi-a

trecut prin cap: Oare câţi paracliseri există, care se roagă

pentru preotul lor?

Apoi mi-a explicat deosebirea dintre un guler refor-

mat şi unul luteran. A fost o prelegere interesantă, pe ca-

re a încheiat-o, suspinând, cu cuvintele:

- Da, domnii au adesea dorinţe ciudate!

Aşa se ridică probabil multe suspine din inimile apă-

sate ale paracliserilor! însă dorinţa mea, ca cineva să se

roage cu mine, nu a fost considerată de bătrânul paracli-

ser drept o dorinţă ciudată, ci drept una foarte normală.

Şi, de atunci, ne-am rugat întotdeauna împreună înainte

de predica mea. Aceasta a însemnat mult pentru mine,

tânărul de atunci. Şi îi sunt recunoscător pentru acele

clipe liniştite, chiar şi după moartea lui.

Din când în când a trebuit să predic şi în marea bise-

rică Sf. Pavel. Aceasta era de fapt întotdeauna îngrozitor

de goală, deoarece în aceste săli imense neogotice vor-

bitorul putea fi înţeles numai foarte greu. Paracliserul

care slujea în această biserică era un bărbat pe care-1 iu-

beam foarte mult, pentru că era întotdeauna vesel. Nu 1-

am văzut niciodată prost dispus; căci lua foarte în serios

faptul că era un copil al lui Dumnezeu. Era o ilustraţie

vie a versetului: Bucuria Domnului va fi tăria voastră. Şi

el era unul din aceia cu care puteai să te rogi înainte de

predică.

85

Aveau numai un singur necaz: că biserica Sf. Pavel,

pe care o iubea mult, era atât de puţin vizitată. Dar nici

aceasta nu putea să-1 apese pe termen lung.

într-o zi, l-am văzut însă atât de bucuros, că era

aproape să-şi iasă din piele. A fost într-o vinerea mare.

Biserica a fost atunci plină până la ultimul loc. Şi când a

venit la mine în sacristie, mi-a urat binecuvântarea lui

Dumnezeu şi a adăugat:

- Astăzi e ziua cea mare! Astăzi sunt toţi prezenţi!!

Este frumos, când un paracliser manifestă atâta inte-

res faţă de slujba lui, că plânge - la fel ca Neemia - pen-

tru ruinele Ierusalimului şi că se bucură când se zidesc

zidurile Ierusalimului.

Şi acum îmi amintesc de acel slujitor al bisericii, pe

care l-am cunoscut în ţinutul Rhein. Am ţinut acolo o

predică festivă. Apoi, paracliserul m-a condus spre gară,

pentru că drumul era greu de găsit. Un timp a mers lân-

gă mine în tăcere. Apoi, a spus supărat:

- Dumneavoastră nu aţi aruncat încă tot aluatul ro-

man!

M-am oprit perplex:

- Ia te uită?! Sunteţi cumva teolog?

Mi-a răspuns indiferent:

- Nu am studiat. Dar îmi citesc Biblia şi tot mereu

scrierile lui Calvin. Aşa că am şi eu ceva de spus, când

este vorba de Evanghelie.

Convingător a început să-mi explice că am predicat

Legea, nu Evanghelia. Am plecat atunci acasă foarte tul-

burat. Omul a spus într-adevăr lucruri importante. Mă

gândesc cu bucurie la el; căci pentru el a fost o problemă

importantă ca în casa în care slujea el să se predice o

Evanghelia clară, corectă.

De un alt paracliser nu-mi amintesc însă cu plăcere,

într-una din cele mai mari şi mai renumite biserici din

Germania s-a ţinut odată o săptămână de evanghelizare,

în ultima zi, la serviciul de încheiere, trebuia să predi-

căm Fritz von Bodelschwingh şi cu mine. Când am in-

trat în sacristia distinsă, mi-a ieşit în întâmpinare un

domn, pe care l-am luat la început drept un lord englez.

Sprâncenele lui arcuite în sus mă întrebau:

- Ce vrei?

Am bâlbâit încurcat:

- Trebuie să predic aici. Sunt preotul Wilhelm Busch

din Essen. Atunci m-a măsurat din cap până-n picioare

şi a spus:

-Aşa!?

Apoi m-a lăsat baltă. Fiecare gest al lui spunea:

- Aşa un biet preot din provincie n-are decât să se

descurce singur.

Biserica imensă s-a umplut. Atunci a apărut în grabă

mare Bodelschwingh cu soţia, 1-a salutat prietenos pe

paracliser şi 1-a întrebat:

- Mai există oare pe undeva un locşor liber pentru

soţia mea?

Paracliserul a dat din cap. Atunci, Bodelschwingh a

cărat un jilţ greu în coridorul din faţa sacristiei şi eu l-am

ajutat să-1 care. Paracliserul a asistat însă interesat la

strădaniile noastre. Şi când am urcat împreună cu Bodel-

schwingh la amvon, a strâmbat dispreţuitor din buze. Şi

aceasta înseamnă probabil: aşa ceva nu face un preot ca-

re se respectă. Atunci ne-am jenat amândoi de-a bine-

lea...

Acum trebuie să vă mai povestesc puţin despre ulti-

mul meu paracliser. Când a început să lucreze la mine, a

fost un creştin. Dar când a început să participe la orele

mele de rugăciune cu tineretul, a recunoscut că nu cu-

noaşte încă nimic despre viaţa adevărată din Dumnezeu.

Şi atunci s-a pocăit cu toată inima. Şi pentru că de atunci

87

inima lui arde pentru Domnul Isus, nici o muncă nu i se

pare prea mult.

Şi la noi este de lucru! Ţinem slujbele religioase într-

o sală, în care se desfăşoară şi toată munca cu tineretul -

şi sâmbăta până seara târziu. Aşa că trebuie adesea să

lucreze până noaptea târziu ca totul să fie curat şi în or-

dine când vin oamenii la biserică duminică dimineaţa.

Şi când oamenii încep să vină la biserică, munca lui

continuă ca plasator. Căci locurile sunt foarte înghesuite

şi nu există nici o ordine dacă nu intervine el. Tot mereu

se uită unde mai este un loc liber. Şi atunci îi conduce pe

oameni acolo. Cu timpul a ajuns să-şi cunoască oamenii.

Pentru domnul cel gras, care întârzie întotdeauna, are

deja pregătită afară o băncuţă. Şi cele două domnişoare

bătrâne care nu aud bine au garantat un loc liber în faţă.

După ce au cu toţii un loc, rămâne lângă uşă. Nu!

Pentru el nu mai este nici un loc liber. Stă lângă uşă şi -

da, acum omul plin de râvnă stă liniştit şi ascultă. Este o

plăcere să-1 vezi cum ascultă. El ştie: Am nevoie de Cu-

vântul lui Dumnezeu la fel de mult ca oricare altul.

Marele predicator Spurgeon a spus odată într-o pre-

dică măreaţă despre potop: Când apele au urcat, poate

că vreunul din meşterii care l-au ajutat pe Noe la con-

struirea corăbiei a venit la el înot şi i-a strigat: Noe, des-

chide! Şi eu te-am ajutat! Şi atunci, Noe poate i-a răs-

puns: într-adevar, m-ai ajutat. Dar n-ai intrat în arcă

atunci când a mai fost încă timp. Acum, Dumnezeu a

închis uşa şi eu nu mai pot să o descui. Şi apoi, Spur-

geon continuă: Ca paracliser sau ca pastor, poţi să parti-

cipi la edificarea împărăţiei lui Dumnezeu şi la mântui-

rea oamenilor - şi totuşi să te pierzi.

Acest lucru trebuie să-1 ţinem minte întotdeauna, pa-

racliseri şi pastori - şi toţi ceilalţi, care slujesc într-un

mod deosebit în biserica Domnului.

Draci în noaptea de Revelion

Este ora 23:45.

Doi draci...

Stop, trebuie să vă explic. Biblia spune, că există

draci, duhuri rele sub cer. Biblia nu ne spune multe des-

pre draci. De aceea pot să-i dau o dată frâu liber fantezi-

ei mele.

Deci, doi draci se întâlnesc pe o stradă dintr-un mare

oraş. Nu-i vede nimeni. Cei doi supraveghează interesaţi

intrarea unui mare restaurant elegant, pe care oamenii

intră şi ies întruna.

Deodată tresar speriaţi. Undeva bubuie o rachetă în

aer. Şi imediat după aceasta, un tânăr aruncă râzând un

pumn de petarde pe asfalt.

- Suntem cumva în China, întreabă unul din draci

speriat. Acolo făceau în fiecare noapte de Revelion un

zgomot asurzitor cu artificiile lor.

- Da, asta fac chinezii, ca să ne alunge. Ha-ha-ha...!

De parcă ne-ar putea alunga cu artificii!

- Ar trebui să vină cu ceva artilerie mai grea, adaugă

celălalt. Pe noi ne alungă un singur lucru: Numele...

Numele - pe care nu pot să-1 pronunţ.

Dar de ce vor să ne alunge aceşti oameni din apus?

Ei nici măcar nu cred că existăm. De ce fac oare nebunii

ăştia aşa un foc de artificii?

In acest moment, clopotele bisericii din apropiere în-

cep să bată chemându-i pe oameni la serviciul religios

de noapte. în faţa bisericii s-a postat o fanfară. Şi sunetul

clopotelor se amestecă acum cu armonia cântării:

89

„Să mergem acum

Cu cântări şi rugăciuni

înaintea Domnului..."

Dracii ascultă în tăcere. Apoi, unul din ei spune sus-

pinând:

- Pentru oamenii aceştia există într-adevăr o mântui-

re. Nu şi pentru noi. Noi nu putem să pronunţăm Nu-

mele despre care se spune în Biblie: Cine va rosti acest

Nume va fi mântuit. Pentru oamenii aceştia există într-

adevăr o mântuire.

- Haha! râde celălalt. Şi acestor nebuni nici nu le pa-

să. Sunt încă ai noştri. Şi tocmai noaptea de Revelion

este cât se poate de potrivită pentru a-i abate de la mân-

tuire şi a-i aduce din nou sub stăpânirea noastră. Gata,

gata, la treabă! Ştii ce avem de făcut fiecare. Tu aprinzi

sexualitatea. Şi eu mă îngrijesc de alcool. Vor juca acuşi

cum le vom cânta noi. Şi vor rămâne pe veci nemân-

tuiţi...

în clipa aceasta, orologiul din turnul bisericii bate

miezul nopţii. Un zgomot asurzitor, pocnetul şi bubuitul

a mii de artificii se aude vuind prin tot oraşul. Strigăte şi

ţipete de beţivi...

- Asta va fi o pradă bogată pentru noi! strigă unul

dintre draci. Gata, la treabă!

Atunci, din biserică răsună cântarea:

„Isus ne va fi parola

Anul Nou dac-a venit,

Numai Numele lui Isus..."

Tremurând şi speriaţi, cei doi draci intră în goană pe

uşa restaurantului. Ii întâmpină zgomot de pahare sparte

şi ţipete. Aici sunt la adăpost de Numele care mântuie.

90

Wilhem Busch

Printre oameni

Quell-Verlag Stuttgart

© Editura Lumina Lumii 1996

Xastorul Wilhelm Busch s-a născut la Elberfeld la

27 martie 1897. A crescut şi a mers la şcoală în

Frankfurt am Main. Tatăl lui a fost preot. în timpul

primului război mondial, ca soldat pe front, tânărul

Wilhelm a găsit calea spre credinţa vie în Isus

Cristos. După primul război mondial a studiat teo-

logia în Tübingen şi a ocupat apoi postul de pastor

în Bielefeld şi Essen, unde în 1931 a devenit pastor

cu tineretul. în timpul celui de-al treilea Reich a

fost urmărit şi arestat. După terminarea războiului,

pastorul W. Busch a vestit ca evanghelist Vestea

Bună despre Isus Cristos la nenumăraţi oameni. W.

Busch a decedat la 20 iunie 1966.

Table of Contents

Printre oameni - Mici povestiri - Volumul V