L. Gassmann

dr. Lothar Gassmann

JÉZUS

KRISZTUSSAL

A HIDAKON ÁT.

Válaszok Istent keresők hitbeli

kérdéseire

EVANGÉLIUMI KIADÓ

A mű eredeti címe és kiadója:

Mit Jesus über Brücken geh'n;

Verlag des Liebenzeller Mission

© Evangéliumi Kiadó 1995

ISBN 963 8079 45 2

A magyarországi jogok tulajdonosa és a kiadásért felel az

Evangéliumi Kiadó és Iratmisszió

1066 Budapest, Ó utca 16.

Felelős szerkesztő: Vohmann Péter

Készült a Makai + Makai Kft. nyomdájában

Tartalomjegyzék

„Fönn a csillagok felett..." 5

„Azt teszem, ami jól esik" 7

„Nem vagyok én hitetlen!" 10

Legyen hitetek Istenben 13

Jézus - csak jó ember? 15

Miért kellett Jézus Krisztusnak meghalnia? 18

A magunk erejével semmire sem jutunk 21

Nem búgócsiga, hanem nyílvessző 23

„Én vagyok a legnagyobb!" 26

Hónnét jön a szenvedés? 30

A gonosz minden fajtájától tartózkodjatok 33

Van és még sincs ;... 36

Zúgolódni vagy hálát adni? 39

Az igazi orvos 41

Ne csak enyhítő tapaszt adjunk 44

Az imádságra kulcsolt kezek - erősebbek, mint

az öklök 47

A megkeményedés titka 49

Aki elnyomja a nincstelent 52

A világosság fiai 55

A világ gyűlölete 58

Ne féljetek! 60

rFönn a csillagok felett...

„Mert letekintett az Úr a szent magasságból, le-

nézett a mennyből a földre, hogy meghallja a fog-

lyők sóhajtását, és megszabadítsa a halálraítélte-

ket" (Zsolt 102,20-21).

„Pétert tehát a börtönben őrizték, a gyülekezet pe-

dig buzgón imádkozott érte Istenhez" (Csel 12,5).

,,Fönn a csillagok felett lakozik jó Atyánk", hang-

zik Schiller „Öröm-ódája". így is gondolják sokan.

Azt mondják: „Isten valahol távol, a mennyben la-

kik." így gondolkoznak a francia egzisztencializmus

filozófusai is. Azt állítják: Lehet, hogy Isten teremtet-

te a világot, de azután magára hagyta és Ő maga

nyugalomba vonult. Isten ma már nyugdíjas!

De mit mond a Biblia? „Az Úr... lenézett a

mennyből a földre." Isten ugyan a mennyben lakik és

a föld lábainak zsámolya, de letekint onnét. Lát min-

ket mindenütt és mindenkor. Sőt: ma is jelen van

köztünk.

Erre talán azt mondhatják egyesek, hogy: Igen, Is-

ten a „nagy felvigyázó", a „zsarnok-Isten", aki min-

denre felügyel, és aki megfoszt minket drága szabad-

ságunktól. Pedig hogyan is tekint le Isten a földre?

Az Ő kegyelmének világosságában! Ez a világosság

beragyogja életünk legeirejtettebb zugait is. Oly tün-

döklő a fénye, hogy felfigyel a foglyok sóhajtására is

és legyőzi a halál sötétjét. „A világosság a sötétség-

ben fénylik" (Jn 1,5).

Isten elsősorban a foglyokat látja meg. Látja a

nyomorultakat, elnyomottakat, a halál gyermekeit.

Ugyanakkor látja a gonosztevőket, istenteleneket és

vétkeseket is. Tekintete lehet szeretetteljes, gyógyító,

gondoskodó, ugyanakkor vádló és büntető is. Végső

soron Isten az üdvösségünket akarja. A kérdés csak

az: elfogadjuk-e.

„Foglyok"! - Itt a 102. zsoltár szerzője nem a fe-

gyencekre gondol, hanem elsősorban a babiloni fog-

ságban élő izraelitákra. Távol Siontól, távol a temp-

lomtól úgy élnek ott, mint halálra szántak. Ebből a

helyzetükből csak Isten mentheti meg, mert mi a bűn,

az Istentől való távollét, kívánságaink és az önzésünk

foglyai vagyunk.

Kimentésünk előfeltétele az Istenhez szóló benső-

séges, őszinte imádság. A Bibliában olvashatunk pél-

dákat az ilyen imádságokra, és meghallgattatásukra:

Izrael népe könyörgött azért, hogy hadd térhessenek

haza fogságukból és hadd építhessék újra templomu-

kat - és mindkettő bekövetkezett. Az Apostolok Cse-

lekedeteiben arról olvasunk, hogy Péter apostol bör-

tönben volt, a gyülekezet szünet nélkül könyörgött

szabadulásáért - és Péter csodálatos módon megsza-

badult. Az egész Zsoltárok könyve imádságokból és

Isten dicséretére való felszólításokból áll.

Az imádság az Istennel való kapcsolat hozzá mél-

tó feltétele, az Istenhez vezető „forró drót", a menny-

ből mindent látó Istennel való beszélgetés. Amikor

imádkozunk, egyszeriben megszűnik az a nyomasztó

érzésünk, hogy tehetetlen bábok vagyunk egy min-

dentudó és mindenható Isten kezében, minden sza-

badságunktól megfosztva. Nem, az imádság útján

meghitt kapcsolatba kerültünk Istennel.

A messzi távolban, a felhők fölött trónoló Isten

számodra megközelíthető, megszólítható Atyává lesz

- aki itt van a közeledben. Többé nem félünk tekinte-

tétől. Sőt hálásak vagyunk azért, hogy minket, gyá-

moltalan teremtményeit nem hagy magunkra, hanem

segítő és javító szándékkal kézen fog bennünket és

gyermekeiként megvéd és vezet minket. Felismerjük,

hogy az az Isten, akit mi oly távollévőnek hittünk,

valójában a szeretet Istene, aki Jézus Krisztusban ki-

jelentette magát.

Azt teszem, ami jól esik

„Elrejtőzött az ember és a felesége az Úristen e-

lől" (IMóz 3,8).

„Nincsen olyan teremtmény, amely rejtve volna

előtte, sőt mindenki mezítelen és fedetlen az ő

szemei előtt. Neki kell majd számot adnunk"

(Zsid 4,13).

Első pillanatra talán ijesztően hangzik ez a kije-

lentés. Mert Ádám módján mi is el akarunk rejteni

egyet és mást Isten elől: tisztátalan gondolatainkat;

embertársaink iránti szeretetlenségünket; gyűlölködő

érzéseinket; gyöngeségünket. Képtelenségünket arra,

hogy másoknak Isten dolgairól beszéljünk, hogy a

bűnnek ellenálljunk; el kívánjuk rejteni magukat a

bűneinket, tehát mindazt, ami Isten előtt tisztátalanná

tesz bennünket.

És éppen azért, mert annyire megrémít minket az

a kijelentés, hogy Isten mindent tud, gyakran nem is

akarjuk tudomásul venni ezt a tényt. Ugyanakkor

tudnunk kell, hogy sokan azért is nem hisznek és

nem is akarnak hinni Istenben, mert félnek még a

mindent tudó Isten gondolatától is. Az ilyen emberek

jelszava azután így hangzik: „Azt akarom tenni, ami

nekem jólesik, még ha bűn is az -, ha úgysincs Isten,

aki megrontaná dolgaimat." Csakhogy ez a fajta ateiz-

mus igen veszélyes öncsalás. Aki így beszél, az saját

gyöngeségének és élvezetvágyának áldozatává lesz, -

és ez sokkal rosszabb, mint az állítólagos „borzalmas

függőség" attól az Istentől, akit rémülten kiszorítunk

a tudatunkból. Bizony, az Istennek ez a „kiszorítása"

játék a tűzzél, mert ennek a játéknak igen nagy a tét-

je; még az ateistának is tudnia kell, hogy 50% esélye

van rá, hogy Isten mégis létezik. És amit legtöbben

nem vesznek figyelembe: aki Istent „kiszorítja" az

életéből, az nemcsak a Bírót küszöböli ki, hanem azt

is, aki megválthat, a Szabadítót, a Megmentőt.

Ádám és Éva tudták, hogy Isten van. Isten terem-

tette őket és ők közvetlen kapcsolatban voltak vele.

8

És tudták azt is, hogy vetkeztek, mert amikor ettek a

tiltott gyümölcsből, megnyíltak szemeik.

És erre következett a tipikus emberi reakció:

Ádám és Éva el akarnak rejtőzni Isten elől. El akar-

ják elkendőzni bűnüket, ahelyett, hogy megvallanák

és megbánnák azt. De Istent nem tudják hosszú időn

át kiszorítani életükből. Nem tudják saját akaratukat

- amely valójában Sátán akarata - Isten helyébe állí-

tani. Isten leleplezi a bűnt.

Ugyanez érvényes ránk is. Isten szeme előtt min-

den leplezetlenül feltárul és nekünk számot kell adni

előtte. Istennek számot adni azt jelenti: Nem akarjuk

a bűnünket eltakarni, hanem megvalljuk és őszintén

megbánjuk azt. Aki megvallja bűnét, annak Isten

megbocsát. Aki pedig tudja, hogy bűnei meg vannak

bocsátva, az nem fél többé a mindenütt jelenvaló Is-

tentől, hanem ennek tudata kimondhatatlan örömmel

tölti el. Tudja, hogy Isten őt védi, elrejti és vezeti.

Ennek az örömnek az alapja Jézus Krisztus. Az Ő

kereszten elvégzett áldozata eltörölte minden bűnün-

ket, amely elválasztott minket Istentől. Húsvét hajna-

lán való feltámadása által pedig Isten megajándéko-

zott minket új, örök és teljes élettel, Krisztust követő,

megszentelődő élettel. Ő az első zsenge az „elalud-

tak" közül, aki feltámadott (lKor 15). Mivel pedig

minket már a Krisztus testvérei közé számít, ezért

többé Isten nem a kellemetlen „nagy Felvigyázó"

(ahogy Orwell 1984 című regényében mondja: Big

Brother is watching you = Vigyázz! a Nagy Testvér

figyel téged!), hanem szerető és igazságos Atya. Bát-

ran mondhatjuk neki „Abba! Édesatyánk!", és elé vi-

hetjük minden kérdésünket.

Uram, Te jól ismersz engem, mindent jól lát a szemed.

Valamit gondol a szívem, Te mindjárt észreveszed.

Hála tölti be szívemet: szeret az Úr, nagyon szeret.

„Nem vagyok én

hitetlen"!

(Hiszek én a magam módján)

„Ábrám hitt az Úrnak, aki ezért igaznak fogadta

el őt! (lMóz 15,6)

A hittel és mindazzal kapcsolatban, ami vele ösz-

szefügg, sok a félreértés.

Sokan azt mondják: „Egészen mindegy, hogy mi-

ben hiszek. Fő, hogy higgyek valakiben vagy valami-

ben, - egy magasabbrendű lényben, vagy a rendelte-

tésemben, a pénzben, a kedvtelésemben, a családom-

ban, önmagámban."

Mások így szólnak: „Csak azt hiszem el, amit lá-

tok." Ezeknek minden megmérhető, bizonyítható kell,

hogy legyen.

Vannak azután .olyanok, akik szerint: „A hit a

gyengéknek való, a nagymamáknak, vagy a gyerme-

keknek. Én elég vagyok önmagámnak."

10

Vagy: „A hit tulajdonképpen egy feltételezés. A

valóság másként fest".

Valamennyien tévednek. Ha pl. valaki ezt mondja:

„Csak azt hiszem el, amit látok", akkor az ilyen em-

ber ne higgyen a rádiónak és az újságoknak sem, hi-

szen nem volt jelen azoknál az eseményeknél, ame-

lyekről tudósítanak; minden egészen másként folyha-

tott le.

Jellemző viszont a hitre, hogy szemtanúk beszá-

molója alapján keletkezik. A hit feltételezi a bizalom

képességét és a készséget a tanúk felé való bizalom-

ra. Ha hiányzik a bizalom, mint alap, akkor a látható

világ „horizontja" összezsugorodik. Akkor valóság-

nak csak azt tartja az ember, ami itt és most körülötte

van - sőt még ezt is érzéki csalódásnak tarthatja,

vagy pedig a megtapasztalható világ egy kicsiny sze-

letének, így pedig nem élhet egyetlen ember sem.

Az Úr Jézus feltámadásáról szóló bizonyságtétel a

világtörténelem legmegbízhatóbb bizonyságtétele. A

feltámadott Úr Jézust egyszerre több, mint ötszáz

ember látta, köztük sokan olyanok, akik még élnek és

megkérdezhetők - írta Pál az lKorintus 15-ben. És

ami még fontosabb: Isten maga tesz bizonyságot az

üdvösség útjáról az egész Szentírásban. Több, mint

3000 bibliai prófécia már beteljesedett. Van-e tehát a

világon hitelre méltóbb tanúságtétel, mint a Bibliáé?

Ezért térjünk vissza a kérdésünkhöz: Mindegy,

hogy miben hiszünk? Mit higgyek hát? Hasonlattal

élve: Ha érvénytelen az útlevelem, nem engednek át

a határállomáson. Éppen így: ha halott bálványokban,

11

emberekben, dolgokban, vagy önmagámban hiszek,

nem mehetek be az üdvösségbe.

A Biblia beszél az igazi, az üdvözítő hitről: „Áb-

rám hitt az Úrnak", azaz: az élő Istennek, „aki ezért

igaznak fogadta el őt"; azaz: hite által üdvözült, iste-

ni ígéretek hordozójává lett, megkegyelmezett ember-

ré.

A Zsidókhoz írt levél 11. fejezete a hit bizonyság-

tevőinek egész sorát sorolja fel és megmutatja, hogy

hitük által valóban, szinte hegyeket tudtak elmozdíta-

ni. Mit tettek ezek az emberek? Engedelmesen elfo-

gadták az üdvösséget, amelyet Isten elkészített szá-

mukra. Bíztak Isten vezetésében.

Önmagunkat megnyitni, egészen Isten kezébe le-

tenni, önmagunkból semmit hozzá nem tenni - ez a

hit.

Elfogadni, amit nem látunk, de aminek a hatását

megtapasztaljuk - ez a hit.

Követni a hitnek elkezdőjét és bevégzőjét, Jézus

Krisztust, nem vakon, hanem az ismerettel bíró em-

ber engedelmességével - ez az a hit, amely megtenni

gyümölcsét.

Ezt a hitet naponta elkérni, ebben élni és ezáltal

mások számára áldássá lenni — csakis ez lehet a mi

utunk ma is.

12

Legyen hitetek Istenben

Mi a hit?

1. A hit ajándék, mely Istennek az emberrel kötött

szövetségéhez szorosan kapcsolódik. Az ember nem

a maga cselekedetei által találja meg Istent, hanem

Isten szól hozzánk világos beszéddel és várja a vála-

szunkat. Isten hívása utolérhet minket egy ember bi-

zonyságtétele által, aki az Úr Jézusról beszél nekünk;

egy keresztyén tartalmú könyv által; mindenek előtt

azonban a Jézus Krisztusról szóló igehirdetésben. A

Róma 10,17-ben olvassuk: „A hit tehát hallásból van,

a hallás pedig Krisztus beszéde által".

2. A hit az igenlő válasz, a hallani-nemakarás és a

megkeményedés ellentéte. És: a hit bizalom, bízunk

abban, aki oly szilárd és megbízható, hogy még ak-

kor is hiszünk benne, ha nem látjuk Őt. „...boldogok,

akik nem látnak és hisznek" (Jn 20,29).

Sokan gyanítják, hogy több dolog létezik annál,

mint amit a természettudomány ma már ki tud mutat-

ni (a tudományos kutatás a mikroszkopikus lények

világában éppúgy, mint a nagy jelenségek világában,

áthághatatlan határokba ütközik). Érzik, hogy minden

csodálatosan el van rendezve (ha csak az ember nem

bontotta meg ezt a rendet), és hogy mindenek mögött

13

nem a véletlen áll, hanem a tervező, bölcs Teremtő

és Megtartó. Hallják, hogy Jézus Krisztus munkáját

megtapasztalhatja az ember a személyes életében is,

hogy vannak imameghallgatások és hogy Isten sok

csodát tesz. Mindez azonban nem képezi legmélyebb

alapját a hitnek. Az alap az Isten Igéjébe vetett biza-

lom.

Isten legméltóbb a bizalomra és Ő a legmegbízha-

tóbb. Ő mindig messzebb lát, mint mi és tudja, hogy

mi szolgál a javunkra.

3. A hitnek kételkedéseket és kísértéseket kell ki-

állni. Sátán a hit ellensége és minden alkalmat meg-

ragad, hogy minket Istentől eltávolítson, pl. azzal,

hogy elhanyagoltatja velünk a gyülekezeti összejöve-

telek látogatását. Ezért nagyon fontos, hogy naponta

többször is „beszélgessünk" Istennel. Hitünknek min-

dig, újra meg újra erősítésre van szüksége. Erőt pedig

ehhez csakis az Istennel való kapcsolatból, az imád-

ságból menthetünk.

4. A hitnek őszintének kell lennie. Nem a hit

„nagyságán" múlik a dolog, hanem a komolyságán.

Ezért is dicséri Jézus Krisztus azt a hitet, amely ki-

csiny, mint a mustármag.

Miért vagyunk olyan bizonytalanok, amikor Isten-

től kérünk valamit? Isten nagyobb, mint ahogy mi el

tudnánk képzelni. Valójában úgy bízhatunk benne,

ahogy a gyermek bízik apjában (és Isten a legjobb

Atya). Féke kell tennünk minden intellektuális kéte-

lyünket. Ez persze nem azt jelenti, hogy kiiktassuk az

értelmes gondolkodást. Nem, hanem azt, hogy min-

14

dig számítsunk Isten nagy hatalmára és aszerint él-

jünk. Az ilyen hit hegyeket mozdíthat!

Hogyan is kételkedhetnék abban, hogy Te vagy?!

Hiszen még nem is ismertelek, de Te már szeret-

tél engem!

Hogyan is kételkedhetek abban, hogy uralkodsz,

és hogy gyermekedet a legjobb utakon vezérled?!

Jézus - csak jó ember?

„Ki az, aki legyőzi a világot, ha nem az, aki hiszi,

hogy Jézus az Isten Fia?" (ljn 5,5).

„Jézus jó ember volt, aki megmutatja nekünk, ho-

gyan tudunk rendesen élni" ez sok, humanista módon

gondolkodó ember véleménye. „Jézus maga a szere-

tet, ahol szeretet van, Jézus is ott van" - így a rajon-

gók, akik nem is tudják, hogy valójában mi is a sze-

retet. ,Jézus emberbarát lény; a teológia és krisztoló-

gia nem más, mint antropológia" - szólnak azok,

akik csak az emberekről szólnak és nem az élő Isten-

ről.

Azt kétségkívül a Biblia is tanítja, hogy Jézus

Krisztus a mi példaképünk, és hogy az Isten szeretet

(de nem megfordítva). A Biblia is hangsúlyozza,

hogy Isten az Úr Jézusban velünk van. De a bibliai

üzenet középpontja egészen más kijelentés: Jézus

15

Krisztus Isten Fia. Ez az, ami minden másnál jobban

leleplezi, hogy kiben milyen szellemiség lakozik. És

ennek alapján kell a szellemiségeket élesen megkü-

lönböztetni.

Igeversünknek három fokozata van:

1. Jézus Krisztus az Isten Fia.

2. Hitünk tartalmára nézve döntő, elfogadjuk-e

Jézus Krisztust Isten Fiának.

3. Aki hiszi, hogy Jézus Krisztus Isten Fia, az le-

győzi a világot.

Az 1. ponthoz: Jézus Krisztus Isten Fia, ehhez

kell szilárdan ragaszkodnunk minden tagadással és

hamis tanítással, mindenféle olyan filozófiai és teoló-

giai tanítással szemben, amelyek másként tanítanak.

János apostol felszólít: „...vizsgáljátok meg a szelle-

meket" (Un 4,1). Óva int: „...az Antikrisztus...tagadja

az Atyát és a Fiút" (Un 2,22). Az Antikrisztus sok

előfutárával találkozunk ma az ideológiák és babonák

területén és sok félrevezetett emberrel elsősorban az

egyetemeken és teológiai akadémiákon. Emitt elcsű-

rik-csavarják a bibliai tanítást, amott az írás világos

kijelentéseit a felismerhetetlenségig eltorzítják - míg-

nem eljutnak arra a végső következtetésre, hogy az

istenfiúság tulajdonképpen nem is istenfiúság, vagy

pedig hogy a vonatkozó igehelyek nem eredetiek, ké-

sőbbi betoldások. - Márpedig, ha Jézus Krisztus nem

Isten Fia, akkor Ő számunkra teljesen jelentéktelen,

akkor elveszett a keresztyén hit döntő vonása, akkor

nincs számunkra megváltás és üdvösség. Ha Jézus

16

Krisztus nem támadott fel, akkor nekünk sincs örök

életünk. A Biblia azonban világosan tanúskodik arról,

hogy Jézus Krisztus Isten Fia, aki ma is él. A külön-

böző áramlatok mai zűrzavarában adjon Isten nekünk

világosságot és személyes meggyőződést!

A 2. ponthoz: Nem elég Jézus Krisztus istenfiúsá-

gát bizonyítani, hanem azt hitben is el kell fogad-

nunk. Éz a hit nem a levegőben lóg. Az apostolok és

az első tanítványok világos, egyértelmű bizonyságté-

telére támaszkodik, azoknak a szavaira és cselekede-

teire, akik személyesen tanúi voltak Jézus Krisztus

keresztrefeszítésének, feltámadásának és mennybeme-

netelének. János mindjárt levelének elején így ír:

„amit hallottunk, amit szemünkkel láttunk, amit meg-

figyeltünk, amit kezünkkel is megtapintottunk, azt

hirdetjük" (Un 1,1).

3. ponthoz: Ebből a hitből erő származik, valami

egészen különleges erő: olyan erő, amely legyőzi a

világot. „Világ"-on itt nem az Isten által jónak terem-

tett világot kell értenünk, hanem a gonosz erőterét.

Ez utóbbiban a szemek kívánsága, az érvényesülési

vágy, az egoizmus, a bűnös kívánság uralkodik. Is-

tenfiúságánál fogva Jézus Krisztus megszabadított

minket a gonosznak ebből a világából és átmentett a

fény és isteni szeretet hatalmi területére. A további-

akban is e világban élünk ugyan, de nem ebből a vi-

lágból valók vagyunk. Ezért hálát adhatunk Urunk-

nak. Ez pedig számunkra azt jelenti: e világban élünk

ugyan — szeretve, segítve, az Úr Jézushoz hívogatva

- de nem keveredünk bele ebbe a világba.

17

Miért kellett Jézus

Krisztusnak meghalnia?

„...Jézus megfog halni a népért, és nem is csak a

népért, hanem azért is, hogy Isten szétszóródott

gyermekeit egybegyűjtse" (Jn ll,51b-52).

Jézus Krisztus feltámasztotta a halott Lázárt. A fa-

rizeusok és a főpapok attól tartottak, hogy Jézus

Krisztus fellázítja az egész népet és a rómaiak majd

elveszik tőlük a földet is, a népet is. És megérik ben-

nük az elhatározás: Jézus Krisztusnak meg kell hal-

nia. Kajafás, a főpap kimondja a döntést: „Jobb nek-

tek, hogy egy ember haljon meg a népért, semhogy

az egész nép elvesszen" (Jn 11,50).

Ezzel egyetlen mondatban és ugyanazon szavak-

kal két egymással teljesen ellentétes értelmű kijelen-

tést tett. Felismerjük-e a kettős jelentést?

1. Első hallásra így értelmezhetjük ezt a kijelen-

tést: Jézus Krisztusnak meg kell halnia, hogy a nép

békességben maradjon és ne ingerelje maga ellen a

rómaiakat. Ha megölik a „békebontó" Jézus Krisz-

tust, az országban újra nyugalom lesz és nem kerül

veszélybe a farizeusok és főpapok tekintélye sem. Jé-

zus Krisztusnak tehát a népért, azaz a nép helyett kell

meghalnia.

2. Más tekintetben mégis több van e mögött a ki-

jelentés mögött. Az evangélista úgy látja, hogy isteni

18

jövendölés rejlik Kajafás szavaiban, mert azokat így

is érthetjük: Jézus Krisztusnak a népért, engesztelő

áldozatként kell meghalnia (és ebben az értelemben

valóban a nép helyett). Jézus Krisztusnak meg kell

halnia, mert a nép bűnei oly súlyosak, hogy maga a

nép nem képes elhordozni azokat.

Hogy maga Kajafás tudatában volt-e szavai ilyen

jelentésének, az most másodrangú kérdés. Annyi

azonban bizonyos, hogy a főpapnak, tiszténél fogva

bizonyos esetekben megadatott a jövendőmondás ké-

pessége (51. v.).

„A nép"! - Ez az Ószövetség választott népe: Iz-

rael. Most azonban kitágul Isten üdvtervének a látó-

határa: „...nem is csak a népért, hanem azért is, hogy

Isten szétszóródott gyermekeit egybegyűjtse". Isten

szétszóródott gyermekei - nos, mi mindnyájan azok

vagyunk, a pogány népek. Az Úr Jézus maga szól ar-

ról, hogy Ő elsősorban Izrael házának elveszett juhai-

hoz küldetett (Mt 15,24). Ugyanúgy azonban azt is

elmondta, hogy „más juhaim is vannak nekem, ame-

lyek nem ebből az akolból valók; azokat is vezetnem

kell..." (Jn 10,16). A cél, hogy egyetlen nyáj legyen,

egyetlen pásztor vezetése alatt.

így ma is megtapasztalhatjuk: Istennek az Úr Jé-

zusban megjelent kegyelme egyetemes és teljes.

Egyetemes (mindeneket átfogó), mert át akarja ölelni

valamennyi népet, fajt, osztályt, nemzetséget és nem-

zedéket. Szegényeket és gazdagokat, magas-állásúakat

és beosztottakat, felnőtteket és gyermekeket... min-

19

denkit, mert meg akarja változtatni és helyreállítani

az egész embert életének minden vonatkozásában.

A kegyelem kétirányú: centrifugális és centripetá-

lis. Centrifugális (a központból kifelé törekvő), mert

a kegyelem a választott népből, Izraelből indul ki

(„...az üdvösség a zsidók közül támad", Jn 4,22; Jé-

zus Krisztus maga is zsidó volt). És centripetális (egy

központ felé törekvő), mert a világ minden részére

szétszórt embereket az egy Jézus Krisztus köré gyűj-

ti. A centrifugális erő munkája, a szolgálat, térben fo-

lyik (most a keresztyénekből kiindulva). Az össze-

gyűjtés, a centripetális hatás láthatatlanul megy vég-

be. Azaz: minden néphez el kell vinni a jó hírt, hogy

ők a térbeli határokon át is megtalálják valódi közép-

pontjukat az Úr Jézus Krisztusban.

Arról van szó tehát, hogy itt, ebben a világban a

szolgáló szeretet lelkületével kell közelítenünk em-

bertársainkhoz, de mindig felfelé, az Úrra mutatva. A

tiszta evangéliumi üzenet és a felebaráti szeretet bi-

zonyságtevő cselekedetei az embereknek indító lökést

és kiindulópontot jelenthetnek arra, hogy higgyenek

az Úr Jézusban. Ma is!

20

A magunk erejével

semmire sem jutunk

„Jézus így válaszolt (Pilátusnak): „Semmi hatal-

mad nem volna rajtam, ha felülről nem adatott

volna neked" (Jn 19,11).

Képzeljük csak el: Itt áll „ez a Jézus", látszólag

teljesen tehetetlenül, gyöngén és láncokban Pilátus

előtt, Júdea tartományának legfőbb hatalmassága

előtt. És Pilátus dicsekszik: „Nem tudod, hogy hatal-

mam van arra, hogy szabadon bocsássalak, de hatal-

mam van arra is, hogy megfeszíttesselek?" Jézus pe-

dig, aki idáig egy szót sem szólt, most józanul, de Pi-

látus számára megszégyenítően ezt mondja: „Semmi

hatalmad nem volna rajtam, ha felülről nem adatott

volna neked!"

„Felülről!" Pilátus hatalma tehát „felülről" van.

Tisztviselő lévén, maga is csak egy szem a hierarchi-

kus láncban. Van valaki, aki neki is parancsol: A

császár. És a pogány római államban nem volt na-

gyobb hatalom az istenként tisztelt császárnál.

Jézus világosan megmondja Pilátusnak: Te csak

eszköz vagy egy nálad nagyobb úr kezében. Ezzel első-

sorban kétségkívül azt jelzi, hogy neki is feljebb valója

van, a császár, aki „felülről" kezébe adta a hatalmat.

De van még valami ezekben a szavakban, ami

döntő fontosságú: Jézus szembesíti Pilátust Istennek,

21

a mindenható Atyának a valóságával. Pilátusnak sem-

mi hatalma sem volna, ha az Atya Isten nem adott

volna neki bizonyos mértékű cselekvési szabadságot.

Pilátus így Isten üdvözítő tervének csak egyik végre-

hajtója.

Azaz: Isten maga adja Pilátusnak a hatalmat arra,

hogy Jézust megfeszíttesse, hogy így teljesedjék be

Isten akarata. Isten azt akarja, hogy minden ember

üdvözüljön, mindenkinek meg akarja adni a bűnből

való szabadulás lehetőségét. Az odavezető út pedig

kizárólag a golgotái kereszten át vezet.

Nekünk is látnunk kell: önmagunk erejéből, hatal-

mából semmit sem tehetünk. Sőt, minél magasabbra

hágunk a hatalom létráján, annál mélyebbre eshetünk.

Csak egyvalaki van, akinek minden hatalom a kezé-

ben van: Isten, a világ teremtője, megváltója és tel-

jességre juttatója. Ő uralkodik a fejedelmek, trónu-

sok, és hatalmasságok felett (Ef 1,21). Hatalmasokat

taszít le trónusukról és fölemeli a szegényt és meg-

alázottat (Lk 1,52). Hatalma olyan nagy, hogy még

azt is megengedheti magának, hogy ezt a hatalmat

önként letegye (Fii 2,7). Mert hatalmának lényege a

szeretet, teremtményei iránt érzett végtelenül nagy

szeretet. Ezért írja az Ige: „Az én erőm erőtlenség ál-

tal ér célhoz" (2Kor 12,9). S miközben könyörül a

gyöngéken, megbizonyítja hatalmát azzal, hogy le-

győzi a bűnt és bennünket kiragad a halál torkából.

Isten hatalma nem zsarnoki önkény, hanem irga-

lom és könyörület megbizonyítása a méltatlan bűnö-

sök iránt. Az Ő hatalma bővölködik szeretetben,

22

ugyanakkor megvan benne az ítélet éles kardja is,

ahol szükséges. Isten sem nem zsarnok, sem nem ki-

csúfolni való, hanem gondoskodó Atya, ugyanakkor

szerető, de szigorú nevelő.

Minél inkább hatalmat nyer Isten, minél erőtel-

jesebb lesz az Úr Jézus uralma életünkben, annál erő-

sebbek leszünk mi magunk is, annál inkább ellen tu-

dunk állni az ellenséges hatalmak, Sátán és a bűn tá-

madásának. De ehhez erőt kell elvennünk, ez nem

megy a magunk erejéből. - Minden hatalom egyedül

Isten kezében van.

Áldj meg, erőd add!

Jó nyomon tovább majd Te vezess!

Örvényen, gázlón, éjszakán is át, csak Te vezess!

S hajnalod jöttén hozzád érkezem,

és angyalarcok fénylenek nekem.

Nem búgócsiga, hanem

nyílvessző

„Árváknak atyja, özvegyek védője az Isten, szent

hajlékában. Isten hazahozza az elhagyottakat..."

(Zsolt 68,6-7).

Mi a közös vonás az árvákban és özvegyekben?

Mind elhagyottak, magányosak, otthontalanok.

23

Ilyen otthontalanok voltak az izraeliták Egyiptom-

ban. A 68. zsoltár elsősorban róluk szól. Idegen or-

szágban, szolgaságban, gyötrődve, kínoztatva, távol

az ígéret földjétől kellett életüket tengetniük. Izrael

Egyiptomban olyan, mint az árva, aki elveszítette test

szerinti szüleit és nevelőapja neveli. Ez a nevelőapa -

Egyiptom - először nagyon vendégszeretőnek mutat-

kozott (gondoljunk csak arra a szinte baráti kapcso-

latra, amely József és a fáraó között volt a törzsatyák

életének idején). A nevelőatyából azonban fokozato-

san kizsákmányoló lett. Izrael Egyiptomban, - olyan

ez, mint az özvegy, aki férjét elveszítette. Talált egy

új férjet, aki azután elnyomja és üti-veri őt. „Ezért

kegyetlenül dolgoztatták az egyiptomiak Izrael fiait.

Kemény munkával keserítették az életüket, sárkeve-

réssel, vályogvetéssel és mindenféle mezei munkával,

sokféle munkával kegyetlenül dolgoztatták őket"

(2Móz 1,13-14).

„Izrael fiai pedig sóhajtoztak a szolgaság miatt,

kiáltottak és a szolgaság miatt való jajgatásuk eljutott

Istenhez. Isten meghallotta panaszkodásukat..." (2Móz

2,23-24). Isten hallja, Isten meghallgatja elárvult és

megözvegyült népe kiáltását és könyörül rajta. Szentsé-

ges otthona van, oda hívja az árvákat, mint szerető

Atya. Oda hívja az özvegyeket, mint azok támasza

Oda hívja Izraelt, mint Úr. Oda hív minden magányos

embert, mint aki az elrejtettségnek, bőségnek, örömnek,

az élet igazi gazdagságának forrása. Ő olyan Isten, aki

a magányosokat, az elhagyottakat otthonába viszi.

Isten minket is haza akar vezetni. Milyen gyakran

24

eltávolodunk tőle! Ilyenkor önmagunk körül forgunk

és mint a bugócsiga ugyanazon a helyen maradunk,

ahelyett, hogy Istenhez mennénk. Isten véget akar

vetni helyben forgásunknak és azt akarja, hogy cé-

lunk felé haladjunk. Ne legyünk pörgettyűk, hanem

legyünk nyílvesszők: nyílvesszők, amelyek Isten felé

tartanak (de nem sebző szándékkal, hanem remény-

teljesen). És legyünk olyan nyílvesszők, amelyek Is-

ten felé mutatnak, hogy mások is felismerjék: Isten-

ben van szent lakóhelyük.

Fájdalmas dolog, amikor valaki elveszti házastár-

sát vagy szüleit, de még fájdalmasabb, ha valaki nem

tudja Istent Atyjának, az Úr Jézust megváltójának ne-

vezni. Isten készen tartja számunkra otthonát, ame-

lyet senki sem vehet el tőlünk, még a halál sem. A

múlandó világban Isten számunkra a maradandóság

kősziklája, a szenvedésekben a vigasztalás balzsama,

a halállal szemben pedig az örök élet forrása.

Sok hívő konferencián láttam már ezt a feliratot:

„Aki Istenre bízza magát - azt Isten soha nem hagyja

el." Boldognak mondhatjuk magunkat, ha ugyanezt a

mottót felírhatjuk - nemcsak a konferencia napjai -

hanem egész életünk fölé.

Van reád gondja az Úrnak, ne félj,

védelmez nappal, és ha jő az éj.

Gyöngéden Ő vigyáz, őrzi élted,

egyedül nem enged járni téged.

Gondja van Istennek mindvégig rád,

jó Atya, megváltó és hű barát;

urad ő, kérd hittel, s hallod szavát.

Hordozza azt, aki rábízza magát.

25

„Én vagyok

a legnagyobb!"

„(Az Úr) az alázatosoknak kegyelmet ad" (Péld

3,34)

„Én vagyok a legnagyobb" - hirdette éveken át az

egykori ökölvívó világbajnok, Cassius Clay. Tetszel-

gett ebben a szerepben és mérhetetlenül büszke volt.

De vajon csak ő ilyen?

Mindnyájunkban lakozik egy miniatűr Cassius Clay.

Vannak királyok és uralkodók, akik elnyomják né-

püket. Vannak családapák, akik helyzetükkel kegyet-

lenül visszaélnek. Elrettentőén nagy azoknak a fele-

ségeknek és gyermekeknek a száma, akikkel kegyet-

lenül bánik a férj, az apa. Számtalan olyan ember

van, aki másokra való tekintet nélkül törtet a pénz, a

hatalom, a tisztesség után. Az indoka a becsvágy, a

hírnév utáni vágy, vagy a sértett önérzet.

Sőt, már a kisgyermek is nagyobbnak akar látsza-

ni, és kiabálásával igyekszik felhívni magára a figyel-

met.

Ennek oka az, hogy az ember alapvető jellemvo-

nása az önmegvalósításra, az emancipációra való tö-

rekvés. A következmények: az emberek Isten helyét

akarják elfoglalni.

És ez a törekvés megtalálható, amióta ember él a

földön. Már a paradicsomban elkezdődött: Ádám és

26

Éva olyanok akartak lenni, mint Isten és elbuktak,

amikor a kígyó csábította őket. Aki olyan akar lenni,

mint Isten, az a legnagyobb akar lenni.

így azután az ember elszakad Istentől, mert önma-

gát isteníti. Önmaga lesz saját bálványává.

De ki nyeri el Isten kegyelmét? Az alázatos em-

ber, vagy a gőgös ember? A kicsiny, vagy a nagy?

Képzeljünk magunk elé egy patakot. Vize lefelé,

vagy fölfelé folyik? Természetesen völgy-irányban,

lefelé.

Éppígy van a kegyelemmel is. Hogyan is áradhat-

na annak szívébe a kegyelem folyama, aki magát Is-

tennel egyenlőnek mondja? Kegyelmet, bűnbocsána-

tot csak az nyer, Isten csak azt fogadja el kegyelme-

sen, aki megvallja: Uram, mi kicsinyek vagyunk és

Te vagy a nagy. Kérlek, add nekünk a Te kegyelmed

gazdagságát!

„Nem azért szeretett meg és nem azért választott

ki benneteket az Úr, mintha valamennyi nép közt

a legnagyobbak volnátok, hiszen a legkisebbek

vagytok valamennyi nép közt, hanem azért, mert

szeret benneteket az Úr" (5Móz 7,7.8).

Kit választ ki Isten magának? Az erőst és a na-

gyot vajon, aki látszólag úgyis mindent meg tud ten-

ni? Az „izompacsirtát", a legkiválóbbat, vagy a di-

csekvőt? Az emberi bölcsességben bővölködő nagyon

művelt embert? Milyen népet választ Isten magának?

27

Hatalmas sereggel, sok fegyverrel, páncálosokkal fel-

szerelt népet? Gazdag népet, amely nagy jólétben él?

Ezek közül egyiket sem! Isten a kicsiny, jelenték-

telen, alázatos népet választja ki, Izraelt. Azt a népet

választotta ki, amely minden népek közt a legkisebb,

legmegvetettebb. Ennek a népnek maradandó hatású

vezéreit sem emberi értékelés szerint választotta ki,

hanem azt nézte, mi van a szívükben. Amikor Sámu-

el azt a megbízatást kapta, hogy Isai fiát királlyá kén-

je fel, engedte, hogy elvonuljon előtte Isai hét derék,

délceg fia, akik közül egyik sem volt Isten választott-

ja, hanem a legfiatalabb, a kistermetű Dávid volt az

(lSám 16). És végül Isten a maga szolgájának min-

denek közt a legmegvetettebbet választotta, akit meg-

köpdöstek és meggyaláztak: Ő maga jelent meg ben-

ne és szolgai formát öltött fel (Ézs 53).

Miért cselekszik így az Isten? Azért, mert csak

azzal tud és akar valamit kezdeni, aki önmagát meg-

alázza. Aki azonban dicsekszik: „Nagy és erős va-

gyok, a magam ura vagyok", az önmaga szakítja el

magát Istentől. Ezzel szemben aki felismeri sajátma-

ga kicsinységét és elveszettségét, és aki egészen

megnyitja önmagát Isten kegyelme számára - az fel-

ismerte a kiválasztás és üdvösség titkát.

„Ezután versengés is támadt köztük arról, hogy ki

a legnagyobb köztük (a tanítványok közt). Erre ő

(Jézus) így felelt nekik:... aki a legnagyobb közte-

tek, olyan legyen, mint a legkisebb, és aki vezet,

olyan legyen, mint aki szolgál" (Lk 22,24.26).

28

Az Úr Jézus tanítványai sem voltak tökéletesek.

Versengtek az első helyért. Megrendítő valóság, hogy

ez a versengés végigvonul a keresztyénség egész tör-

téneten.

És mégis: Isten ilyen tökéletlen emberekkel építi

az Ő országát. Nem engedi, hogy úgy elessünk, hogy

többé fel se tudjunk állni. Ugyanakkor figyelmeztet:

aki magasan lévő, olyan legyen, mint aki szolgál.

Közmondással kifejezve: „Abból válik jó parancsoló,

aki megtanult engedelmeskedni." Nem mondjuk azt,

hogy minden tisztség, vezetői szerep az ördögtől való

lenne. Nem erről van szó, hanem arról a szellemi-

ségről, amellyel ezeket a tisztségeket betöltjük és él-

jük. Vizsgáljuk meg belső indítékainkat.

Azért akarunk például egy ifjúsági kör vezetőjévé

lenni, hogy nevet szerezzünk magunknak? Vagy azt

akarjuk, hogy lehetőségeinkhez képest hozzájáruljunk

Isten nevének megdicsőítéséhez?!

Készek vagyunk-e arra, hogy másokat önmagunk-

kal egyenértékűnek tartsunk, a nálunk gyengébbeket

és talán tehetségtelenebbeket is szeretettel önmagunk-

nál nagyobbra értékeljük-e?

Istent szolgáljuk vajon, vagy a pénztárcánkat?

Egy evangélista mondta: „Mint evangélista, saját,

jól ismert nevemmel hívogatom az embereket; de ha

már itt vannak, akkor Jézus Krisztusra mutatok, és

nem önmagámra." Keresztelő János ezt mondta: „Ne-

ki (Jézusnak) növekednie kell, nekem pedig alább-

szállnom". El tudjuk-e mondani vajon mi is ezt?

29

Honnét jön a szenvedés?

„...siratóének hangzik a Sionról" (Jer 9,18)

Nemrég beszélgettem egyik egyetemista barátom-

mal. Gyönge hitét erősen próbára teszi az, hogy látja,

milyen sok szenvedés van szerte e világon: igazságta-

lanság, háborúk, kizsákmányolás, elnyomás, beteg-

ség, s mindettől szenvednek az „ártatlanok" is. És vé-

gül: Miért van halál? Ilyen kérdései vannak: „Hol

van az Isten? Van-e Isten egyáltalán? Van-e „szeretet

Istene"? A maga számára azt a következtetést vonta

le, hogy ami rajta áll, mindent meg kell tennie egy

jobb világ érdekében. Ez a fiatalember hitt az emberi

jóságban, mert elvesztette hitét az Isten jóságában.

Ahogy mindezeket a szemrehányásokat hallgattam

és megértettem ezeknek a kérdéseknek rettenetes

problematikáját, először elcsöndesedtem. Azután

megpróbáltam teljes szerénységgel és emberi ismere-

teink korlátainak teljes tudatában válaszolni...*

Isten igazságos. De az ember a bűneset óta elsza-

kadt Istentől és arra törekszik, hogy a maga ura le-

gyen. Olyan akart lenni, mint Isten. Ezzel el is veszí-

tette a paradicsomot, eredeti üdvállapotát.

Ez csak azáltal lett lehetséges, hogy Isten az em-

* Ehhez hasonló kérdésekre igyekszik a szerző választ adni

könyvében.

30

bérnek szabadságot ajándékozott. Igaz, hogy Isten ke-

zében van a történelem és a világtörténelem célja is

Isten királyi uralmának megvalósulása, de mindezen

belül az embernek megvan az a lehetősége, hogy Is-

ten akarata ellen döntsön. így a szenvedést sokszor

azok az emberek okozzák maguknak, akik nem akar-

nak Isten akarata szerint élni, az Ő parancsolatait kö-

vetni és azok, akik engedték, hogy a Sátán legyen úr-

rá felettük. Mert ez a mostani világ, a maga romlott

állapotában a sötétség urának hatalma alatt áll.

A keresztyéneknek tehát éles határt kell vonniuk

maguk és a világ közt: „Ne szeressétek a világot, se

azt, ami a világban van: Ha valaki szereti a világot,

abban nincs meg az Atya szeretete" (Un 3,15).

Ennek ellenére sok, Isten által megengedett szen-

vedés marad megmagyarázhatatlan. De gondolnunk

kell arra, hogy Isten sok mindent másként lát, mint

mi és sok mindent mi majd csak később fogunk meg-

érteni. A keresztyének számára a szenvedés alkalmat

nyújthat arra, hogy a szenvedő Krisztust kövessék.

Mert, ha mi sokat szenvedünk is, Isten a Krisztusban

még sokkal többet szenvedett értünk.

Továbbá feltehetjük magunknak a kérdést, hogy

bizonyos sorscsapások nem büntetésképpen, vagy fi-

gyelmeztetésként sújtanak-e minket.

Végül még mindig megmarad a vigasztalás: Az

ártatlanul szenvedők és haldoklók (már amennyire ezt

az emberek fel tudják mérni) nem hullanak a meg-

semmisülésbe, mert Isten a halált is másként látja: át-

menetként az ítéletre, vagy az üdvösségre.

31

Mindezek a válaszok azonban nekünk csak akkor

elfogadhatók, ha azt a nagy reménységet tartjuk szem

előtt, amiről az lKorintus 15 beszél. Mert miután az

apostol általánosságban beszélt a halottak feltámadá-

sáról, ezt írja: „Azután jön a vég, amikor átadja az

uralmat Istennek és Atyának, amikor eltöröl minden

fejedelemséget, minden hatalmat és erőt. Mert addig

kell uralkodnia, míg a lába alá nem veti valamennyi

ellenségét. Mint utolsó ellenség töröltetik el a halál"

(24-26.V.).

Jézus Krisztus feltámadásával beköszöntött az üd-

vösség korszaka. Ő Istentől jött a csalárdságnak,

szenvedésnek, halálnak a világába. Benne Isten kezd-

te el ennek a világnak önmagával való kiengesztelé-

sét. A végleges kiengesztelődés azonban csak Krisz-

tus visszajövetelekor megy majd végbe. Akkor majd

megszűnik minden emberi hatalmi struktúra. Nem

lesz többé jogtiprás, sem szenvedés, sem halál. Ak-

kor befejeződik Krisztus váltságműve és Ő átadhatja

Istennek a teljes uralmat. Akkor majd Isten lesz min-

den mindenekben: Krisztus Istenben; a teremtettség

megváltása megtörtént; a Jézus Krisztushoz tartozó

emberek pedig mind Istenben lesznek.

De nem mindenki üdvözül, az egyetemes üdvös-

ség nem vezethető le az lKorintus 15-ből; hiszen azt

olvassuk ott, hogy: „...míg lába alá nem veti minden

ellenségét".

Tudva azt, hogy egykor majd egyek leszünk Isten-

nel, hogy benne örök életünk lesz, már most örven-

dezhetünk. És élő reménységgel és tevékeny szere-

tettel siethetünk utunkon az üdvösség felé.

32

A gonosz minden

fajtájától tartózkodjatok

„A gonosz minden fajtájától tartózkodjatok"

(ITesz 5,22).

Néhány év óta a sajtóban szenzációs híradások je-

lennek meg: San Franciscóban és más helyeken meg-

alakult a „Sátán egyháza". Programjukban orgiák,

kultikus cselekmények, állatáldozatok és Sátán-tiszte-

let szerepelnek. Rituáléjukban és démoni szellem-

idézéseikben a keresztyén hitnek és a keresztnek fél-

elmetes perverziójával találkozunk.

Ilyen leplezetlenül ritkán lép fel a gonosz. Gyak-

ran rendkívül jól álcázva, szinte észrevétlenül jelent-

kezik. Nos, hogy honnét jön a gonosz, arra a Biblia

nem ad választ. De meg kell jegyeznünk a követke-

zőt: A gonosz nem csupán gondolatot, vagy cselek-

ményt jelöl, hanem egy bizonyos személynek a nevét

is, azt, aki maga a Diabolosz, a mindent felforgató,

összekavaró, a kísértő és a vádaskodó.

A Sátán-vallásban magát a testben megjelenő Sá-

tánt idézik meg és tisztelik. Fel kell tételeznünk,

hogy akik ezt csinálják, valóban megszállott embe-

rek. Sokféle okkult praktikáikkal érzékfeletti hatal-

masságokat idéznek meg (spiritizmus, jövendőmon-

dás, asztrológia; a babona széles területe). Nos, ezek

az emberek ajtót nyitnak a gonosznak, pedig jobban

33

tennék, ha abbahagynák. Aki ennek a veszélynek te-

szi ki magát, belepusztul - így figyelmeztet a Biblia.

Általánosan érvényes szabály: Ahol felborul az Is-

tentől adott rend, ott munkához lát az, aki mindent

össze-vissza dobál. A gonosz magában foglal minden

bűnt. Gonosz az Istennel szembeni ellenségeskedés

bűne, és ez az első parancsolat elleni bűn. Eszerint

gonosz az ember természete szerint, mégpedig min-

den ember, „ifjúságától fogva" (lMóz 8,21). Az em-

ber szíve a gonoszság székhelye és a lelkiismeret a

vádlója.

Rettenetesen nyomorúságos helyzetben vagyunk:

lMózes 3,22-ben azt mondj'a Isten: „íme az ember

olyanná lett, mint miközülünk egy: tudja, mi a jó és

mi a rossz". Az embernek van ismerete a gonosz fe-

lől, de a maga erejéből képtelen azt tenni, ami Isten

szemében jó és elhagyni azt, ami Isten szemében go-

nosz. Az ember „természetétől fogva" a bűn és halál

törvényének rabja.

Ebből csak egyetlen kiút van: A gonosz legyőzése

Jézus Krisztus halála és feltámadása által. Csak Jézus

áldozatának elfogadása által nyerünk erőt arra, hogy

a gonoszt jóval legyőzzük és elkerüljük. Jézus Krisz-

tus azt mondja János 15-ben: „Maradjatok énben-

nem... nálam nélkül semmit sem cselekedhettek". Ez

az előfeltétel.

És most felmerül a kérdés: Hogyan lép fel velünk

szemben a gonosz? A válasz: A gonosz bennünk és

körülöttünk van és terjeszkedni próbál. Életünk min-

den területén befolyásolni akar. Felléphet közvetlenül

34

s durván (a sátánkultuszban, a bűnözésben, a meg-

szállottságban), többnyire azonban álcázva, észrevét-

lenül, mint báránybőrbe bújt farkas jelentkezik. A

bűnügyi filmekben - és a valóságban is - a gonoszte-

vők nem mindig a lompos, borotválatlan csavargók,

hanem többnyire barátságosan mosolygó, glasszé-

kesztyűs, elegáns urak.

így befolyása alá keríthet bennünket a gonosz rá-

galmazás, gúnyolódás vagy megvető nyilatkozatok

által. Megkezdheti bennünk a munkáját azzal, hogy

becsvágyat ébreszt, féktelenségre biztat, önzővé tesz,

vagy élvezetvágyat támaszt. Elkezdődhet gonosz sza-

vakkal és gondolatokkal, és kicsúcsosodhat abban,

hogy tudatosan kiszolgáltatjuk magunkat Sátánnak, a

megszállottságnak.

Hogyan kerülhetjük el a gonoszt? - Mindenkinek

lehetőséget nyújt a lelkiismerete arra, hogy Isten pa-

rancsolatai alapján válasszon a jó és rossz között. Is-

ten megadta Gyülekezetének azt a kegyelmi ajándé-

kot, hogy meg tudja ítélni a szellemiségeket. „Min-

dent vizsgáljatok meg, a jót tartsátok meg" (ITesz

5,21). A döntő azonban az, hogy adjuk át magunkat

Isten megszentelő munkájának, azaz életünk egyre

több területén bízzuk rá magunkat és kövessük az Ő

vezetését. „Maga pedig a békesség Istene szenteljen

meg titeket teljesen, és őrizze meg a ti szellemeteket,

lelketeket és testeteket teljes épségben, feddhetetlenül

a mi Urunk Jézus Krisztus eljövetelére" (ITesz 5,23).

35

Van és még sincs

„Hiszen jól tudjátok, hogy egyetlen paráznának,

tisztátalannak, vagy nyerészkedőnek, azaz bál-

ványimádónak nincs öröksége a Krisztus és az Is-

ten országában" (Ef5,5).

Volt egyszer egy üzletember, akinek igen tekinté-

lyes összegű pénze volt a bankban. De nem érte be

ezzel. Ezért az üzleti életben kíméletlen volt partnere-

ivel és alkalmazottaival szemben egyaránt, mindig

csak a maga hasznát nézte és azt, hogy a bankbetétje

egyre nagyobb legyen.

Egy napon azután így szólt: „Most már elég pén-

zem van félretéve. Most már nyugodtan élhetek és

élvezhetem az életet. Minden évben legalább kétszer

elutazom; a legdrágább éttermekben étkezem majd,

és szabad leszek, mint a madár: független Istentől és

emberektől..." Csakhogy egy héttel később meghalt.

És semmit sem élvezett azokból a kincsekből és ja-

vakból, melyeket hosszú éveken át mohón felhalmo-

zott magának.

Ugyanezt olvassuk egy gazdag földbirtokosról is a

Lukács 12-ben. Az emberi élet mélységes titkát lep-

lezi le. Akármennyire agyondolgozza is magát az

ember, akármennyit szerez magának - ezekből a föl-

di javakból semmit nem vihet át az'örökkévalóságba.

36

Bármennyire teli volt a keze a földön, a másvilágon

üres lesz.

Ezzel semmiképpen nem akarjuk leértékelni a

munkát. A munka Istentől kapott teremtői megbízás,

az Ő akaratából végezzük azt. Isten előtt azonban

döntő módon esik a latba, hogy milyen indok alapján

végezzük. Isten a szívünket nézi!

Sok ember azért gyűjti a kincseket, mert ettől vár-

ja élete boldogságát. Ebben már benne van az is,

hogy az ilyen ember nem számol sem Istennel, sem

pedig a halál utáni élettel. Csak egy jelszava van: Él-

vezd az életet! Pusztán élvhajhászásból önző az ilyen

ember.

Mások azért dolgoznak, mert tudják, hogy a va-

gyon hatalmat jelent és ők hatalmasak akarnak lenni.

Többre értékelik az emberektől kapott tisztességet,

mint az Isten előtti kedvességet - és ezáltal elhagya-

tottá lesznek.

Ismét mások - és ezek a valóban keresztyének -

azért dolgoznak, hogy teljesítsék Isten megbízatásait.

A földet Isten számára akarják művelni és gondozni

és felebarátaiknak szeretnének szolgálni. Náluk a bír-

vágy szóba sem jöhet.

Tehát a munkában és gazdagságban önmagában

semmi negatív elem nincs, de Isten előtt igenis nega-

tív mindkettő, ha általuk az ember a maga előnyét, a

maga tisztességét keresi, ha nem törődik feleba-

rátjával és nem adja meg Istennek a dicsőséget. Mert

a bírvágy, a kapzsiság mindig a felebarát hátratételét,

vagy elhanyagolását jelenti. A bírvágy tágabb érte-

37

lemben azt jelenti, hogy az ember olyan akar lenni,

mint Isten, minden ismeret, bölcsesség és hatalom

birtokosa (lMóz 3). A bírvágy ezért az ember egyik

főbűne. Mély szakadékot ás Isten és ember közé.

Ezért a bírvágy által ösztönzött kincsgyűjtés és igye-

kezet nemcsak hogy értelmetlen dolog (hiszen a sírba

semmit sem vihetünk magunkkal), hanem a legna-

gyobb mértékben veszélyes bűn és bálványimádás.

Mert ilyenkor nem Istent szolgáljuk, hanem a legna-

gyobb bálványt, saját énünket.

„Aki megtartja életét (azaz a birtoklással megtar-

tani véli) elveszíti azt; aki pedig elveszíti életét (lel-

két) értem, megtalálja azt".

Az Úr Jézusnak ezek a Máté 10-ben található sza-

vai világosan rámutatnak a birtoklási vágy, a mindent

magunknak megszerezni akarás vágyának veszélyére.

Ugyanakkor megmutatják a kiutat is: Csak ha elve-

szítjük önmagunkat, akkor találjuk meg az életet,

nem pedig akkor, ha tulajdon énünket bálványozzuk

és a magunk számára egyre több hatalmat, gazdagsá-

got, tudást stb. akarunk szerezni. Csak akkor, ha

megszabadulunk mindattól, amit az Úr Jézus el akar

• venni tőlünk, és csak ha egészen átadjuk magunkat

neki és ezt mondjuk: „Uram, itt vagyok, egészen

megüresítve magamat előtted. Tölts be szereteted

gazdagságával, az örök élet bőségével."

Kelj útra s hagyd el őshazád, az ősi tűzhelyed,

add Krisztusnak a szíved át, őt lássa csak szemed!

Kelj útra, lélek, és ha már a szűk kapun betérsz, a

keskeny úton járj, s

meglásd az üdv hónába érsz!

38

Zúgolódni vagy hálát

adni?

„...de ne is zúgolódjatok..." (lKor 10,10).

„Már megint hidegen kapom a reggelit! Mindig

csak ez a bosszúság! Mikor lesz már végre minden

jobb?" Mindnyájan ismerjük az efféle kitöréseket.

Rosszkedv, mélységes elégedetlenség, sértődöttség,

stressz - mindez zúgolódáshoz, lázadozáshoz, morgo-

lódáshoz vezethet. Gyakran a csalódás, érdektelenség,

vagy meg nem értettség is megkeseredést eredmé-

nyez. Egyeseknél a gyakori elégedetlenségi érzés

odáig vezethet, hogy a zúgolódás lesz a fő jellemvo-

násuk.

A Bibliában számos példát olvashatunk arról,

hogy az emberek elégedetlenek a viszonyaikkal, em-

bertársaikkal, vagy éppen Istennel. „Ennivaló után

kóborolnak, és ha nem laknak jól, vonítanak (zúgo-

lódnak)" (Zsolt 59,16). Az Apostolok cselekedetei 6-

ban olvashatunk arról, hogy zúgolódás támad a gyü-

lekezetben, mert a görögök közül való özvegyek el-

hanyagoltnak érzik magukat. 4Mózes 14-ben az izra-

eliták zúgolódnak Mózes és Áron ellen, valójában

azonban Isten ellen, a pusztai vándorlás fenyegető

veszélyei miatt.

A zúgolódás különleges fajtája az, amikor Istent

zúgolódás által akarják rákényszeríteni arra, hogy

39

csodát tegyen. így a 2Mózes 16-ban olvassuk, hogy

Izrael fiai zúgolódással igyekeztek rávenni Istent,

hogy mannát adjon nekik. Igaz, hogy Isten teljesíti

kívánságukat, de az efféle „kérés", ami voltaképpen

már nem is kérés, hanem zsarolás, veszélyes lehet. Az

lKorintus 10,9 figyelmeztet: „Krisztust se kísértsük".

Az sem helyes magatartás, ha Isten parancsolatait

külsőleg (látszólag) teljesítjük, bensőnkben azonban

lázadunk ellene. Az ilyen magatartás értéktelenné te-

szi cselekedetünket Isten előtt. Mert azt mutatja,

hogy nincs szívünkben sem szeretet Isten felé, sem

pedig öröm, hogy neki szolgálhatunk. Isten pedig

nem hagyja a lázadást büntetlenül. „Némelyek zúgo-

lódtak és elveszítette őket a pusztító angyal" (lKor

10,10). A büntetés nem mindig szükségképpen ítélet;

lehet nevelő szándékú is, hogy szerénységre neveljen.

így jutottunk el a „zúgolódás" ellentétéhez: Le-

gyetek hálásak! Legyetek szerények! Legyetek meg-

elégedettek azzal, amitek van!

Végezzétek örömmel és önzetlenül szolgálatotokat

Istenért és felebarátaitokért!

Látszódjék meg rajtatok a megelégedettség és a

boldogság!

Ne kísértsétek Istent vádaskodással, szemrehányá-

sokkal, kitörő könnyáradattal és mások ledorongálá-

sával!

Fogadjátok el önmagátokat is, úgy, ahogy Isten te-

remtett benneteket!

Ne támasszatok nagyobb igényeket másokkal

szemben, mint önmagatokkal szemben!

40

Imádkozzatok bizalommal telve és vessetek el

magatoktól minden hitetlenségbol fakadó lázadozast!

Segítsétek legyőzni a világban lévő sok lázadozast

és szitkozódást az Istentől kapott szeretettel.

Nézzetek Jézusra: „Amikor kínozták, alázatos ma-

radt, száját sem nyitotta ki. Mint a bárány, ha vágó-

hídra viszik" (Ézs 53,7).

Ól hála az Úrnak, zengjünk néki hát,

mert úgy szeretett, hogy od'adta Fiát!

A kínra és halálra elküldte őt,

és megnyitni mennyet a bűnös előtt.

. Szívem, áldd a Királyt, az övé a föld;

szívem áldd a Királyt, neve mindent betölt.

Jöjj, bűnös, az Úrhoz, jöjj, Krisztus az út,

Ól szívedbe vedd be a drága Fiút!

Az igazi orvos

Pál írja: „(Epafroditus) meg is betegedett halálo-

san, de az Isten megkönyörült rajta, sőt nemcsak

rajta, hanem énrajtam is, hogy szomorúságomra

szomorúság ne következzék" (Fii 2,27).

Hadd kezdjem egy személyes vallomással. Tíz-

éves koromtól 18 éves koromig a természetgyógyá-

szat és az egészséges életmód fanatikus híve voltam.

41

Úgy gondoltam, hogy a természetes táplálkozással,

gyaloglással, erdei futással és minden más lehetséges

eszközzel meg tudom magam teljes egészségben tar-

tani. A testem volt az istenem. Egészségem oly érté-

kes volt számomra, hogy életem legfőbb tartalmát az

érte való aggodalom jelentette. Jelszavam volt: „Ha

minden egészségügyi szabályt pontosan betartok,

semmi bajom sem eshet."

És akkor történt valami előre nem látott esemény.

Egyik ismerősöm, aki pontosan úgy élt, ahogyan én,

szívinfarktust kapott. Elképzeléseim és számításaim

szerint ennek soha nem lett volna szabad megtörtén-

nie. Elkezdtem kételkedni eddigi élet-beállítottságom-

ban. Ez 1976 nyarán történt.

Fél év múlva keresztyén lettem. És egyszerre vilá-

gossá vált előttem: Igaz ugyan, hogy az ember felelős

az egészségéért, de hogy egészséges, vagy beteg va-

gyok-e, az egyedül Isten kezében van. Igaz, azóta is

„egészségesen" élek, de nem vagyok már az egészség

„fanatikusa", és az egészséges táplálkozást, erdei fu-

tást stb. nem tekintem többé az „üdvösség útjának".

Az egészség és betegség végső oka tehát egyedül

Isten irgalmában van. Erről ír Pál is a fenti idézetben:

„Epafroditus meg is betegedett halálosan, de az Isten

megkönyörült rajta". Semmiféle „müzli", semmiféle

„vízkúra" vagy - mai nyelven szólva - semmiféle in-

jekció, vagy légzőgép nem tudta volna megmenteni,

ha Isten nem akarta volna. Isten élet és halál ura,

2Mózes 15,26-ban ezt olvassuk: „Én, az Úr, vagyok

a te gyógyítód".

42

A természetgyógyászok jelszava: „Natura sanat,

medicus curat" (A természet gyógyít, az orvos csak

segít neki). Mi, keresztyének tudjuk, hogy ki az, aki

valóban gyógyít, és ezt a jelmondatot így formáljuk

át: „Deus sanat, natura et medicus servant" (Isten

gyógyít, a természet és az orvos csak Őt szolgálják).

Valójában is így van ez. És ekkor elsősorban egyálta-

lán nem a csodálatos gyógyulásokra gondolunk.

Nem, mert Isten az, aki felhasználja a teremtett világ

terményeit és az orvosok, gyógyászok és kutatók te-

hetségét, hogy az embereket egészségesekké tegye.

Tehát az orvosi kezelés alatt állók így imádkoz-

hatnak: Uram, Te vezesd az orvos kezét és ajándé-

kozd meg őt bölcsességgel, hogy megtalálja a megfe-

lelő orvosságot!

Epafroditus tehát Isten irgalma által gyógyult

meg. Hogy válaszol erre Pál? Elképedéssel? A

gyógymód iránti érdeklődéssel? Kételkedéssel? Vagy

irigységgel és bosszankodással? Ezek közül egyikkel

sem.

Nagy hálával beszél Isten irgalmáról - és arról,

hogy Isten nemcsak Epafrodituson könyörült, hanem

rajta is, „hogy szomorúságomra szomorúság ne kö-

vetkezzék".

Érezzük-e itt vajon a keresztyén testvéri gondol-

kodásmódot, amely több, mint a puszta „szolidari-

tás"? Azt a testvéri hozzáállást, amely együtt örül az

örülőkkel, és együtt sír a sírókkal! Azt a testvéri sze-

retetet, amely a teljes együttérzésben nyilvánul meg!

Az igazi együttszenvedés nem merül ki a fájdalmas

43

arckifejezésben, vagy alamizsna-adásban. Az igazi

együttérzés azt jelenti, hogy teljes személyiségemmel

beleélem magamat felebarátom helyzetébe és minde-

nemmel rendelkezésére állok.

Isten mindig készen áll, hogy együttérezzen ve-

lünk. Vajon én is készen állok-e a felebarátok számá-

ra?

Ne csak enyhítő tapaszt

adjunk

„Ha elenyészik is testem és szívem, szívemnek kő-

sziklája és örökségem te maradsz, Istenem, örökké"

(Zsolt 73,26).

Bátorító szavak ezek. Győzelmes szavak! Bár a

levertség állapotában van az, aki elmondja őket, még-

is már övé a győzelem.

„Elenyészik testem és szívem" - itt a legsúlyo-

sabb nyomorúság és kísértés kifejezését olvassuk. A

zsoltáros itt tulajdon testi-lelki fájdalmára gondol,

ugyanakkor arra a kísértésre, amelyet számára az is-

tentelenek látszólagos boldogsága jelent. Ilyen nyo-

morultnak érezhették magukat a keresztyének a dikta-

túrák alatti üldöztetésükkor. De ugyanez a nyomorú-

ság sújthat bennünket is a ránkszakadt gyászban, ha-

44

láleset idején, betegségben, magányban, elhagyatott-

ságban, akár úgy, hogy látnunk kell sok-sok ember-

társunk hitetlenségét, akár úgy, hogy érezzük a ke-

resztyének ellen megnyilvánuló metsző gúnyt a mun-

kahelyeken, iskolákban, tanintézetekben, egyeteme-

ken... A legkeservesebb, ha az ember emberektől és

Istentől egyaránt elhagyatva érzi magát.

A zsoltáros bátran szembeszáll mindezzel a nyo-

morúsággal: „szívemnek kősziklája és örökségem Te

maradsz Istenem, örökké". Tehát nemcsak pillanat-

nyilag vigasztal Isten, hanem Ő marad a vigasztalá-

som örökké. Ez a „mindörökké" szó olyigen jellemző

a bibliai kijelentésre: Olyan vigasztalásról beszél,

amely maradandó. Mert jól ismerjük az „időleges"

vigasztaló szereket: alkohol, nyalánkság, gyönyörűsé-

get nyújtó pótszerek. Ismerjük a kábítószer-élvezetet,

amibe sokan menekülnek a világ gondjai elől; a szó-

rakozásba való belemerülést, ami által oly sokan pró-

bálják elterelni figyelmüket a gondoktól; mindezek

csak fájdalomcsillapító tapaszok. Ezekben a vigaszta-

ló szerekben közös, hogy nem magukbaszállást, ha-

nem szétszórtságot eredményeznek, ami semmikép-

pen nem mondható igazi vigasztalásnak. Ha a kábulat

elmúlik, a valóság annál irgalmatlanabbnak tűnik utá-

na.

Isten azt mondja: „Engem keressetek, és éltek"

(Ám 5,4). Ha azonban „az életet" a világban keres-

sük, akkor mindenütt vigasztalanságba ütközünk és a

teljes vigasztalanság állapotába juthatunk.

Meg kell tehát állapítanunk: Sokféle önvigasztaló

45

kísérlet van, de csak egy igazi Vigasztaló! És ez az

Isten. Őt pedig nem kell sokáig keresnünk, mert Ő

előzőleg már keres minket: Jézus Krisztusban egé-

szen közel jött hozzánk. Isten maga jött el a földre

emberalakban, hogy jó Pásztorunk és Megváltónk le-

gyen. És nemcsak egy ideig van velünk, hanem min-

denkor: „Minden napon a világ végéig" (Mt 28,20).

Ebben a bizonyosságban élhetünk és halhatunk

megvigasztalódva. Ennek a bizonyossága fényt gyújt

az éjszakában. És erre a bizonyosságra a hitben való

megtapasztalások által juthatunk el.

A titok, amely erőt ad a keresztyéneknek, a hit. A

hit adott erőt a Római-birodalomban üldözött keresz-

tyéneknek a kínzások elviselésére. A hit ad erőt,

hogy elhordozzák az üldöztetést a diktatúrákban. A

hit ad erőt a betegségben, nyomorúságban, halálban,

csalódásokban, gúnyolódásoknak kitett állapotban, a

csődben.

A hit Isten kegyelmi ajándéka - hogy erőssé, szi-

lárddá tegye a szívünket a nyomorúságok között is

(Zsid 13,9).

Viseli gondodat minden napon,

jártadban ő vezet az utadon.

Vezető és védő pásztorod ő,

s vezeti gyermekét, hol a víz bő.

46

Az imádságra kulcsolt

kezek - erősebbek,

mint az öklök

Jézus Krisztus mondja: „...bármit kértek az Atyá-

tól az én nevemben megadja nektek" (Jn 15,16).

Mérhetetlenül nagy ígéret ez. Szinte alig hihetjük,

és vannak dolgok, amik ellene szólnak. Avagy nem

voltunk-e már úgy, hogy kértünk valamit Istentől, és

Ő nem adta meg? Pl. nem imádkoztunk-e már úgy az

iskolában, hogy: „add meg Uram, hogy ez a dolgo-

zatom jól sikerüljön", és a végén csak egy közepes

jegyet kaptunk rá? Vagy egy súlyosabb példa: Nem

imádkoztunk-e már úgy valakinek a betegágya mel-

lett: Uram, gyógyítsd meg őt - és az illető mégis

meghalt?

Ennek ellenére az Úr Jézus mégis ezt az ígéretet

adja nekünk. Mi az ima-meghallgatás titka? Mikor

teljesíti Isten az imádságban elmondott kérésünket?

Ezekre a kérdésekre világos választ ad a Biblia, és

megnevezi az imameghallgatás feltételeit:

1. A hatékony imádság előfeltétele, hogy hinnünk

kell annak beteljesedésében; „...ha ennek a hegynek

azt mondjátok: emelkedj fel, és vesd magad a tenger-

be - az is meglesz. És mindazt, amit imádságban hit-

tel kértek, megkapjátok" (Mt 21,21-22).

47

2. A hatékony imádság előfeltétele, hogy hiszünk

Istenben, mint az imádság beteljesítőjében; ez azt je-

lenti, hogy Isten gyermekei vagyunk: „...ha kéritek az

Atyát..." Előfeltételezi, hogy engedjük magunkat

megtisztítani a bűneinktől.

3. A hatékony imádság előfeltétele, hogy Jézus

Krisztus nevében könyörgünk; ez azt jelenti, hogy az

Úr Jézus ereje által imádkozunk, mint Jézus Krisztus

tulajdonai, mint szőlővesszők, akik a szőlőtőkén, az

Úr Jézushoz kapcsolódva élünk (Jn 15). Csak általa,

mint Szószólónk által jut el imádságunk bizonyosan

Istenhez.

4. A hatékony imádság őszinte könyörgés, minden

önző hátsó gondolat nélkül. Olyan imádság, amely

Isten akaratának e földön való megvalósulását céloz-

za. Erre mutat az Úr imája: Először jön Isten akarata

és csak azután a mi akaratunk. Ezért imádságunk

nem állhat ellentétben Isten akaratával, mert külön-

ben nincs áldás rajta.

És itt felvetődik a probléma: Az egyes konkrét

esetekben hogyan tudhatjuk meg, mit akar Isten? -

Ez nem mindig egyszerű, de nem is lehetetlen. A

Biblia eligazítást ad nekünk erre nézve, pl. a paran-

csolatokban.

A legfontosabb, hogy imádságunkat a szeretet ve-

zérelje, azaz hallgassunk Isten akaratára és szeretettel

forduljunk felebarátaink felé. így imádságunk semmi-

képpen sem lesz hiábavaló.

Soha ne feledjük, hogy Isten szabad kegyelméből

hallgatja meg imádságunkat. Őt nem lehet semmikép-

48

pen kényszeríteni. Ebből adódik, hogy imádságaink

beteljesülésére gyakran hosszú ideig várnunk kell.

Hogy ez így van, arra világos példát ad Jézus Krisz-

tus a hamis bíró és az özvegyasszony, valamint az éj-

szaka kérő barát példázataiban. Imádkozni azt is je-

lenti, hogy türelmesek vagyunk.

Összefoglalva: Az imádság meghallgatása teljesen

Isten szabad akaratán múlik. Isten nem engedi kény-

szeríteni magát. Az eredményes imádság megkívánja

a hitet, az Úr Jézussal való közösséget, a kitartást és

a türelmet, amennyiben imádságunk nem hallgattatik

meg azonnal. Amikor imádkozunk, tudnunk kell,

hogy akkor sem kételkedhetünk Istenben, ha egyálta-

lán nem hallgat meg minket - azaz késznek kell len-

nünk arra, hogy Isten vezetéséhez alkalmazkodjunk.

Hinni taníts, Uram, kérni taníts!

Gyermeki hittel ó, kérni taníts!

Áldd meg a gyermeked, hogy buzogjon neked

Gyűjteni lelkeket! Kérni taníts!

A megkeményedés titka

„Én is szóltam hozzátok, idejében szóltam, de ti

nem hallgattatok rám" (Jer 35,14).

„A mi Urunk hosszútűrését pedig üdvösségnek

tartsátok" (2Pt 3,15).

49

Két egymással szorosan összefüggő dologról van

itt szó:

1. Az emberi szív megkeményedéséről;

2. Isten hosszútűréséről.

Mi az, hogy „megkeményedés"? Ez az a folya-

mat, amelynek során az ember szíve vonakodik Isten

Igéjét elfogadni.

Az egész Bibliában sehol sem olvashatunk arról,

hogy Isten bárkit is eleve, valamely megelőző bűne

nélkül megkeményített volna. A megkeményedést

mindig megelőzi az egyes embernek, vagy az egész

népnek Istentől való tudatos, rendszeres, szándékos

elszakadása. S ha ez az állapot tartóssá válik, akkor

az ember szíve végül teljesen érzéketlen marad Isten

Igéjével szemben. így pl. a bibliai emoreusok megke-

ményedését a bűnbemerülés hosszú időszaka előzte

meg (lMóz 15,16).

Nos, Isten megteheti, hogy az ilyen embereket to-

vábbra is megkeményítse és haragja megmutatásának

eszközéül használja fel (Róm 9,22). Ez történt a fára-

óval Mózes 2. könyvében, aki meg akarta akadályoz-

ni, hogy az izraeliták kivonulhassanak Egyiptomból.

Végső soron azonban Isten'megfoghatatlan, emberi-

leg érthetetlen tervei közé tartozik, hogy miért kemé-

nyít meg, miért formál egyeseket tisztességre, máso-

kat pedig haragra. Van, amikor már „túl késő" a

megtérés. Nekünk mindenesetre az volna a fontos,

hogy ne keményítsük meg szívünket, amikor Isten

hozzánk szól. Inkább buzgón kérjük Őt: Uram, tégy

engem teljesen nyitottá! Végy el minden akadályt!

50

Ajándékozz meg azzal, hogy örömmel halljam és tel-

jesítsem Igédet! Bocsásd meg gyöngeségeimet, borús

hangulataimat, kedvetlenségeimet és gőgömet!

A Biblia nyomatékosan óv attól, hogy megkemé-

nyítsük szívünket, amikor Isten szól (Zsid 3,7); az

ilyen döntésnek oly súlyos következményei vannak,

amelyeken önmagunktól már nem tudunk változtatni.

Néha azonban észrevesszük magunkon, hogy egysze-

rűen nincs „hangulatunk" Isten Igéjének engedni.

Nos, az ilyen „hangulatoknak" szembe kell fordul-

nunk. Bízhatunk abban, hogy az ilyen szembefordu-

lásból öröm és szabadulás fakad a „rossz hangulat-

ból", amikor megnyitjuk szívünket Isten előtt. Önma-

gámon szoktam észrevenni például, hogy egy igehir-

detés alatt először megnyílok és azután igazi örömet

is érzek a hallottakon.

Látjuk, hogy ezen a téren (is) mennyire rászoru-

lunk Isten kegyelmére: „A mi Urunk hosszútűrését

pedig üdvösségnek tartsátok". Hosszú időnek kell

megkeményedésben eltelnie ahhoz, hogy Isten talán

lemondjon rólunk. Sokkal gyakrabban tapasztaljuk

meg hosszútűrését. Ha Isten nem volna ilyen hosszú-

tűrő és csak rajtunk múlnék a dolog, mi bizony ha-

marosan elvesznénk. Mivel azonban Ő a kegyelem

Istene, újra meg újra lehetőséget nyújt a megtérésre,

akár Igéje által, akár egy-egy igehirdetés által, egyik-

másik barátunk intése által, vezetés, rendreutasítás,

szenvedés, vagy egyszerűen a dolgok átgondolása által.

Istennek ez a hosszútűrése más ponton is világos

és erről tanít Péter 2. levele: Krisztus nem késlekedik

51

a visszajövetelével, és hogy még idáig nem jött

vissza, az csak Istennek velünk szemben tanúsított

hosszútűrését mutatja. „Nem késlekedik az Úr az ígé-

rettel, amint egyesek gondolják, hanem türelmes hoz-

zátok, mert nem akarja, hogy némelyek elvesszenek,

hanem azt, hogy mindenek megtérjenek" (2Pt 3,9).

Használjuk ki ezt a kegyelmi időt és hallgassuk

örömmel Isten Igéjét! Ne félelemből, hanem öröm-

mel szolgáljuk Istent, és örömmel munkálkodjunk ér-

te a világban. És legyünk Krisztus boldog követői,

legyünk példaképek, hogy másokat is kisegíthessünk

megkeményedett állapotukból!

Aki elnyomja

a nincstelent...

„Aki elnyomja a nincstelent, gyálázza Alkotóját"

(Péld 14,31).

A Bibliában a „nincstelen" kifejezésnek kettős ér-

telme van:

1. A nincstelen általában, a szegény, aki szükséget

lát;

2. a nincstelen testvér: a tanítvány, az Isten előtt

nincstelen (aki azonban lehet szűkölködő is).

Mindenütt vannak szegények, még ha társadal-

52

műnk el is igyekszik takarni a nincstelenséget. Az ut-

casarkokon találkozhatunk lerongyolódott emberek-

kel, akik saját hibájukból, vagy saját hibájukon kívül

a létminimum alá süllyedtek.

A szegénység tehát valóság, amelyet a Biblia úgy

tekint, mint valóságos bajt, mégpedig két különböző

módon: Van szegénység, amelynek oka a bűn (Péld

6,9-11; 12,17); és van olyan szegénység is, amely Is-

ten rendeléséből létezik (lSám 2,7).

Szegénység tehát van. A döntő, hogy mit kezdünk

vele. Tegyük még szegényebbé, használjuk ki, zsák-

mányoljuk ki, nyomjuk el azokat, akik amúgy is sze-

gények, vagy pedig?...

Vagy pedig mit tegyünk? Először is meg kell gon-

dolnunk, hogy a Biblia ezzel kapcsolatban valami

egészen meglepő, talán sokkoló kijelentést tesz: „Aki

elnyomja a nincstelent, gyalázza Alkotóját" (Péld

14,31). Azaz, a szegény személyében Isten képére te-

remtett emberrel van dolgunk. Akit mi nem valami

nagyra értékelünk, az Isten számára igenis értékes.

Ezért aki a szegényt elnyomja, Istent szidalmazza, az

Isten képmását káromolja és megszegi a legfőbb pa-

rancsolatot: „Szeresd felebarátodat, mint magadat"

(vö. Mt 22,37).

Ezért tegyük fel még egyszer a kérdést: Mit te-

gyünk? - Lukács 6,36 ezt mondja: „Legyetek irgal-

masok, amint Atyátok is irgalmas". Ez gyakorlatilag

azt jelenti: Segítsetek ott, ahol szükségben lévő em-

bereket láttok. Szolgáltassatok igazságot a gyöngé-

nek! Saját bőségetekből töltsétek meg a szegény em-

53

ber üres kezét! Isten nem ítéli el mindenestől a gaz-

dagságot (csak akkor, ha az útjában áll Istennel való

kapcsolatunknak), de nem dicsőíti önmagában a sze-

génységet sem. Nem, Ő csupán azt akarja, hogy te-

remtményei közül senki ne lásson ínséget. Ahol Isten

teremtménye* a mi vétkünk miatt szenved, ott Isten

nevét éri gyalázat. Ezért kell szeretnünk egymást.

Különösen is érvényes ez Jézus Krisztus tanítvá-

nyaira. Isten őket új életre hívta el, hogy vele közös-

ségben éljenek, és az isteni élet visszatükrözői legye-

nek. („Ti vagytok a világ világossága", Mt 5,14.) Ne-

kik szól Krisztus mondása: „amikor megtettétek eze-

ket akárcsak eggyel is a legkisebb testvéreim közül,

velem tettétek meg" (Mt 25,40). Ha a gyülekezet

egyik tagja szenved, vele együtt szenved a többi tag

is (lKor 12,26). Ezért kell egymás mellett élnünk

testvéri, szolgáló szeretetben és a testvért nagyobbra

kell értékelnünk, mint magunkat. Nem kell feladnunk

önmagunkat, de igenis oda kell adnunk magunkat,

ahogy a perc szüksége kívánja, és ezt mindenkor.

Aki magát felmagasztalja, megaláztatik. Aki meg-

alázza magát, felmagasztaltatik az Úrtól. Ezért szol-

gáljatok egymásnak ki-ki azzal az ajándékkal, amit

Istentől kapott.

54

A világosság fiai

„...a világosság és a nappal fiai vagytok"

(ITesz 5,5).

Berthold Brecht Koldusoperájában Mecky Messer

így énekel: „Egyesek a homályban élnek, mások a

fényben. Akik a fényben élnek, azokat látjuk, akik a

homályban, azokat nem látjuk." Amilyen egyszerűen

hangzik ez, olyan mélyreható a kijelentés valósága:

Valóban vannak emberek, akik a homályban élnek és

vannak, akik a fényben. Vannak, akik az élet árnyé-

kos oldalán élnek és vannak, akik a napos oldalon.

Mindez a Biblia szintjén így hangzik: Vannak,

akik Isten szélárnyékában élnek és vannak, akikre Is-

ten szele ráfuj. Az előbbiek, valahányszor az isteni

fénysugár éri őket, azonnal felveszik a gonoszság,

félelem, közöny és egoizmus napszemüvegét. Az

utóbbiak megnyitják lelkűket az isteni meleg szeretet

előtt. „Az igazak ösvénye olyan, mint a felragyogó

világosság, mely egyre világosabb lesz délig. A bű-

nösök útja olyan, mint a sűrű homály, nem tudják,

miben botlanak majd meg" (Péld 4,18-19).

És most lássuk ezt a nagyszerű ígéretet: „...a vilá-

gosság és a nappal fiai vagytok". „Mindnyájan" - ez

azt jelenti, hogy mindazok, akik az Úr Jézus Krisztus

Gyülekezetének tagjai vagytok, mindazok, akik vetté-

55

tek az Urat. Isten maga a világosság (Un 1,1), és aki

az Urat befogadja, az a világosság gyermekévé lesz.

Mi a különleges a világosság gyermekeiben? A

világosság a megváltást jelenti. Üdvösséget, s vele

együtt boldogságot és örömet jelent. „Világosságban

élni" tehát azt jelenti: Kiszabadulni a sötétség hatal-

mából Isten ereje által. Aki a világosságban él, az a

világosság, az igazságosság és a valóság cselekedeteit

cselekszi. Aki Isten világosságában él, az más, mint a

többiek, akik Istent nem ismerik. Nem szunnyadozik,

hanem éber és kész Isten valóságának befogadására.

Marx Károly ilyen szemrehányást tett a keresz-

tyénségnek: „A keresztyénség ópium a nép számára.

A keresztyének álmodozók, hamis vigaszt adók, utó-

pisták". - Ennek épp az ellenkezője az igaz. A ke-

resztyének realisták. Éberek és józanok. Számítanak

Jézus Krisztus visszajö vételére és egész életüket úgy

rendezik, hogy ne maradjanak tétlenek. Nem engedik,

hogy a dolgok a káoszba rohanjanak, de józanul

megtesznek mindent Krisztusért ezekben az utolsó

időkben is.

A keresztyének nem kínálnak hazug vigaszt, ha-

nem valóságos vigasztalók, mert látják az ember tö-

kéletlenségét, de feltekintenek az Úrra, aki a tökélet-

lent tökéletessé teszi. A világosság gyermekei sem-

miképpen nem nézik ölbetett kézzel a világ dolgainak

alakulását. Keresztyénnek lenni annyi, mint készen

tartani az olajat a lámpás számára, hogy világíthas-

son. (Lásd Mt 25-ben a tíz szűz példázatát.)

A világosság gyermekének lenni jelenti a Világ

56

Világosságának a fényét tükrözni és Jézus Krisztus

nevében harcba szállni a gonosz, visszás állapotok el-

len. Ez azonban nem jelenti sem azt, hogy felőrlődne

valaki a szüntelen lázas cselekvésben, de még kevés-

bé azt, hogy végképp letörne, ha valami nem sikerül.

Ösztönzi, bíztatja őket az eljövendő ország előlege-

zett öröme.

Végül, a világosság gyermekének lenni azt jelenti,

hogy bevisszük a világosságot a világba, Sátán hatalmi

területére és ott kiárasztjuk azt. Azt jelenti, hogy nem

azonosulnak a világgal, de nem is különülnek el tőle.

Ahogy az Úr Jézus, mint világosság, fénylett a sö-

tétségben (Jn 1), úgy kell világítanunk nekünk is.

Nem mi vagyunk a világosság, de mi tükrözzük

vissza az Úr Jézus Krisztus ránk eső fényét.

Nem szükséges, hogy mi magunktól produkáljunk

valamiféle világosságot, nincs szükség, hogy szelle-

mi szikrákat csiholjunk ki magunkból, vagy hogy

„nagy fényforrások" legyünk. Jézus Krisztus azt kéri

tőlünk, hogy olyan szellemi fényszórók legyünk, akik

az Ő fényét magunkba gyűjtjük és nyalábba kötve to-

vább sugározzuk (Mt 5).

Ól Ne hagyd fényed kihunyni,

mert talán egy perc se kell,

s egy hajó partot nem érve,

éppen akkor süllyed él.

Hadd ragyogjon fenn a lámpa,

fénye az éjt hassa át,

sok hajósnak a viharba'

megmutatja otthonát!

57

A világ gyűlölete

„...mivel nem e világból valók vagytok, hanem én

választottalak ki titeket a világból, azért gyűlöl ti-

teket a világ" (Jn 15,19).

Nem kellemes hallani ezt az Igét. Jézus Krisztus

jövendölése ez tanítványai számára, amikor búcsúbe-

szédeiben bejelenti nekik, hogy szenvedni fognak. És

amit jövendölt, az be is következett. A keresztyénül-

dözés folyama a Római birodalomban történtektől el-

kezdve mind a mai napig szüntelenül árad. A keresz-

tyének ma is ki vannak téve kollégáik, tanulótársaik,

sőt saját családjuk tagjai részéről a gúnyolódásnak.

Sok olyan ország van még ma is, ahol a keresztyéne-

ket hitük miatt üldözik, kínozzák, börtönbe zárják. A

világ gyűlölete nyomán támadó üldöztetés az enyhe

pszichikai nyomástól kezdve egészen a brutális bán-

talmazásig terjedhet.

Ugyan miért van ez a gyűlölet a keresztyének el-

len, a szeretet gyülekezete ellen? A választ maga az

Úr Jézus adja meg. Mint keresztyéneket, Jézus Krisz-

tus a világból hívott el minket. A világ a múlandóság

és a halál birodalma, Sátánnak és a bűnnek a hatalmi

szférája. Minket, test szerint nem vett ki az Úr a vi-

lágból. Továbbra is a világban kell dolgoznunk és

feladatainkat végeznünk. De bensőnkben mások va-

gyunk.

58

Ez az első oka a gyűlöletnek. A keresztyének má-

sok, mint a többiek (vagy legalábbis Isten akarata

szerint másoknak kellene lenniük). A keresztyének

nem szövetkeznek a világgal a bűnben, nem azért,

mintha tökéletesek lennének, hanem azért, mert az Úr

érzékennyé tette a lelkiismeretüket. A keresztyének a

világ szemében az élet sok területén ,játékrontóvá"

lettek, mégpedig mindazokon a területeken, amelyek

a megszeritelődő új élettel összeegyeztethetetlenek. A

keresztyének fékező, gátló tényezőként hatnak a vi-

lággal szemben.

A mérték mindenkor a Szentírás, az Úr Jézusról

szóló örömhír, az evangélium kell, hogy maradjon.

Most pedig térjünk rá a világ gyűlöletének másik

okára. A keresztyéneknek megbízatásuk, szolgálatuk

van. „Tegyetek tanítványokká minden népeket" (Mt

28,19). Ezt sokan nem szívesen hallják, különösen a

keresztyénséggel szembenálló vallások és ideológiák.

Már Jézus Krisztus földi életének idején sem hallot-

ták szívesen, különben nem feszítették volna meg az

Urat és nem üldözték volna tanítványait. De még az

ún. „keresztyén" nyugaton is sokan vannak, akik nem

hallják ezt szívesen; ezek mellőzni akarják az Úr Jé-

zus világos szolgálatra szóló megbízatását és azt

pusztán anyagi fejlődés terén nyújtott segítségre kor-

látoznák. Látjuk tehát, hogy még saját kontinensün-

kön is mennyire nagy szükség van a misszióra.

Ezzel kapcsolatban különösen figyelnünk kell az

Úr Jézus két kijelentésére:

„Ha nem jöttem volna, és nem szóltam volna hoz-

59

zajuk, nem volna bűnük; most azonban nincs mentsé-

gük bűneikre" (Jn 15,22).

„Aki tehát vallást tesz rólam az emberek előtt, ar-

ról én is vallást teszek majd mennyei Atyám előtt,

aki pedig megtagad engem az emberek előtt, azt

majd én is megtagadom mennyei Atyám előtt" (Mt

10,32).

Ezért mondjuk csak tovább bátran az Úr Jézusról

szóló örömhírt! Merjünk következetesen keresztyén

életet élni és így tenni bizonyságot a mi Urunkról!

Tudhatjuk, hogy mindebben nem vagyunk csupán

saját erőnkre utalva. Nem! Van erős Támogatónk és

Vigasztalónk, Aki átsegít minket üldöztetésen, homá-

lyon, szenvedésen és nyomorúságon. Megerősít min-

ket a kísértés idején és meghallgatja a hitbeli bizo-

nyosságért mondott imádságokat. Megadja nekünk,

hogy a megfelelő időben a megfelelő szavakat meg-

találjuk. És erőt ad arra is, hogy a gyűlöletet szere-

tettel győzzük meg.

Ne féljetek!

„Csak féljétek az Urat, és szolgáljátok őt híven,

teljes szívből, mert lássátok csak meg, milyen

nagy tettéket vitt véghez rajtatok" (lSám 12,24).

„Ne félj!" Ez a felszólítás volt egy evangéliumi

60

összejövetel mottója. Voltak egyes csoportok, akik

megfordították ezt a jelszót: „Féljetek! - Védekezze-

tek!" Emögött ott volt az érthető aggodalom a hábo-

rús veszély és a környezetszennyezés miatt. De való-

ban a félelem a helyes magatartás?

A Bibliában nagyon gyakran olvassuk a felszólí-

tást: „Ne félj!" János első levele azt mondja, hogy a

teljes szeretet kiűzi a félelmet. Istennel kapcsolatban

azonban igenis érvényes a felszólítás: „Féljétek az

Urat".

Ez azt jelenti, hogy aki féli Istent, aki Őt tiszteli

és benne bízik, annak nincs oka, hogy féljen az em-

berektől. Az ilyen ember telve van reménységgel és

bizalommal. Abban a bizonyosságban él, hogy az Úr

Jézus visszajön. És az ilyen ember Istentől ösztönzést

kap olyan szeretetre, amely megoldja azokat a prob-

lémákat is, melyeket a félelem nem volt képes meg-

oldani. A szeretet hatalmával tevékenykedik a békes-

ségért, igazságért és a környezetvédelemért is. A fé-

lelem rossz tanácsadó; felkorbácsolja az indulatokat,

rövidlátóvá tesz, és pánik-cselekedetekre indít. A sze-

retet viszont türelmet, reménységet és hitet ad; tapin-

tatossá tesz a másként gondolkodóval szemben és

nem rombol.

Miért féljük az Urat és miért szolgáljunk neki?

Nem szolgai félelemből, hanem hálásan, félő tiszte-

lettől indítva, mert valóban nagy dolgokat cselekedett

velünk. Földi népét, Izraelt megszabadította a fogság-

ból, megvédelmezte hatalmas népekkel szemben és új

hazát adott nekik. Megbocsátotta bűneinket Fia ke-

61

reszthalála által. Nap mint nap szeretettel vezet min-

ket.

Könyöröghetünk azért, hogy az Úr ma is vezessen

minket és adja meg, hogy szóban és tettben bizonysá-

got tegyünk az Ő szeretetéről. így mi is, - Isten ereje

által megerősítve - hozzájárulhatunk ahhoz, hogy el-

tűnjék á félelem ebből a világból.

62

A PRIMO Kiadó és az Evangéliumi Kiadó

közös kiadásában megjelent könyvei 1992.

1. Farkas Zoltán:

Foglyok angyala

R. S. Latimer.

Isten utazó nagykövete (F. W. Baedeker élete)

2. A. Steinmeisten

Last Age - félelem a holnaptól

3. W. Gitt:

Logosz vagy káosz

4; Ch. Briera:

Ott vagyok közöttük

5. C. H. Spurgeon:

Minden kegyelem + Házának ajtaja nyitva van

6. J. Kroeken

Van egy nép, elszórtan és elkülönülten

7. E. Elliot:

Szerelem és tisztaság

8. 0. Chambers:

Krisztus mindenek felett

9. Patrícia St. John:

Nyomok a hóban

10. Patrícia St. John:

A világosság csillaga

Az ezüst út

Négy szál gyertya

11. E. Sauen

A Megfeszített diadala

12. O.Hallesby:

Az imádságról

13. P. Müllen

Szenvedéssel formál a Mester

14. I. Kuhn:

Fészek a szakadék felett

15. A. T. Pierson:

Müller György

R. Short:

Müller György naplója

16. E. Secretan:

Utazás a tengerhez

17. A. Lüschen

Mi a bűn?

18. W. MacDonald:

Mi a különbség?

19. C. H. Mackintosh: A hitből való élet

20. J. F. Lövgren:

...és lámpásaik kialszanak

21. G. Inrig:

Igazi barátság

F. L. A. Legran:

Joáb

22. P. White:

A legnagyobb nyereség

23. Reichert Gyula:

Ama fényes hajnali csillag

(Jelenések könyvének magyarázata)

24. I. C. Metcalfe:

Az ősellenség

25. W. Trobisch:

Kettesben

26. W. Trobisch:

Szerettem egy lányt

27. F. Königr

Rólad van szó

28. L. Gassmann:

Jézus Krisztus feltámadt!

29. E. Secretan:

Utazás a tengerhez

63

A PRIMO Kiadó és az Evangéliumi Kiadó

közös kiadásban megjelent könyvei, 1993.

Elliot, E.:

Ackermann, M.:

Bühne, W.:

Bühne, W.:

Spratt, G.:

Eareckson, Joni:

Palmer, B.:

Rouw, J.:

Müller-Bohn, L:

Liebi, R„:

Liebi, R.:

Seibel, A.:

König, F.:

Lukátsi V.:

MacDonald, W.:

Schaeffer, F. A.:

Lüscher, A.:

Legrand, F. L.:

Gitt, W.:

Salamon, G.:

Gassmann, L.:

Scofield, C. I.:

Vorsatz, H.:

Bitler, L.:

Útmutató gyerekeknek

Fénysugarak minden napra

Magányosság

Rocky

Harmadik hullám

Létre kárhoztatva

Már majdnem ott vagyunk?

Joni + Egy lépéssel tovább

Yoneko

Kórház, köszönöm neked!

SOS-Titanic; König, F.: Nincs olajod?

Rockzene + New Age

Bevezetés a négy evangéliumba

A Gyülekezet észrevétlen eltévelyítése

Rólad van sző

„Igen, Atyám!" (Ungár Aladár élete)

Isten kegyelme

Ő létezik és nem hallgat

Három kérdés

Levegőbe fogtok beszélni

Leggyakrabban feltett kérdések

Utolsó idők veszélyei a hívők számára

Mégis van jövőnk

Magyarázó jegyzetek a Bibliához

Az öregség keresztyén arculata

„Vedd és olvasd"

64

Nemrég beszélgettem egyik egyetemista

barátommal. Gyönge hitét erősen próbá-

ra teszi az, hogy látja, milyen sok szenve-

dés van szerte e világon: igazságtalanság,

háborúk, kizsákmányolás, elnyomás, be-

tegség, s mindettől szenvednek az „ártat-

lanok" is. És végül: Miért van halál?

Ilyen kérdései vannak: „Hol van az Is-

ten? Van-e Isten egyáltalán? Van-e „sze-

retet Istene"? A maga számára azt a kö-

vetkeztetést vonta le, hogy ami rajta áll,

mindent meg kell tennie egy jobb világ

érdekében. Ez a fiatalember hitt az em-

beri jóságban, mert elvesztette hitét az Is-

ten jóságában.

Ahogy mindezeket a szemrehányásokat

hallgattam és megértettem ezeknek a kér-

déseknek rettenetes problematikáját, elő-

ször elcsöndesedtem. Azután megpróbál-

tam teljes szerénységgel és emberi isme-

reteink korlatainak teljes tudatában vála-

szolni...

Table of Contents

Jézus Krisztussal a hidakon át - Válaszok Istent keresök hitbeli kérdéseire - (Original: Mit Jesus über Brücken geh'n - Antwort auf Glaubensfragen)