Crkva je Njegovo Tijelo

“Krist je ljubio Crkvu i dao sebe za nju”, kaže Sveto pismo. I mi bismo trebali ljubiti Crkvu i na neki način dati sebe za nju. Trebali bismo se predati u radosnu službu ljubavi _ požrtvovno i predano _ kako bi Crkva mogla napredovati i trijumfirati na Zemlji.

Predmet ovih pouka je propitivanje nekih važnijih načela Novoga zavjeta glede karaktera i vladanja Crkve “koja je njegovo tijelo”. Osnovni pristup bit će pregled velikih, nepromjenljivih istina sveopće Crkve i pokazivanje kako je svaka mjesna skupština odgovorna svjedočiti te istine životom i djelovanjem.

Na samom početku valja naglasiti da ispravnost života Crkve nikada ne smije biti odvojena od ispravnosti života kršćana koji tvore mjesnu crkvu i sami moraju biti živo svjedočanstvo istine. Taj će se stav provlačiti kroz sva ova proučavanja. Započet ćemo definicijom i opisom sveopće Crkve:

I. Definicija Crkve.

A.

Novozavjetna riječ Crkva prijevod je grčke riječi ekklesia i znači: “oni koji su pozvani van”, “zbor”, “skupština” ili “zajednica”. Stjepan opisuje Izraela kao “crkvu (tj. skupštinu) u pustinji” (Djela 7,38). Isti izraz rabi se u Djelima i za opis poganske svjetine u Efezu (Djela 19,32, 39 i 41). Ali najčešća uporaba te riječi u Novom zavjetu je opisivanje skupine onih što vjeruju u Gospodina Isusa Krista. Tako Pavao spominje Crkvu Božju koju steče krvlju svojom (Dj 20,28). U svojoj prvoj poslanici korintskim kršćanima, veliki apostol dijeli sav svijet na Židove, pogane i Crkvu Božju (1 Kor 10,32), i ponovno Crkvu Božju poistovjećuje sa skupinom kršćanskih vjernika koje je progonio prije svog obraćenja (1 Kor 15,9).

B.

Često se govori da Crkva nije organizacija već organizam. Time se misli da ona nije beživotna institucija već živa udruga. Ona je druženje svih koji dijele Kristov život i po Svetome su Duhu povezani u živo udruženje. Netko je dobro nazva “nepatvorenim osobnim druženjem bez institucionalnog karaktera”.

C.

U Novom su zavjetu Crkvi dani mnogi opisni nazivi i jedan od najboljih načina razumijevanja Crkve jest proučavanje značenja svakog od njih. Slijede najvažniji sinonimi Crkve:

1.

Stado (Iv 10,16). Židovski narod bio je tor, Crkva je stado. U Ivanu 10,16 Gospodin Isus je rekao: Imam i drugih ovaca koje nisu iz ovog ovčinjaka. I njih moram dovesti i glas moj će slušati; i bit će jedno stado, jedan pastir. Zamisao stada prikazuje nam se u umovima kao skupina kršćana koji žive zajedno, izloženi ljubavi i nježnoj brizi Dobroga Pastira _ slušaju njegov glas i slijede ga.

2.

Božja njiva (1 Kor 3,9). Crkva je Božja gredica na kojoj želi uzgajati plodove za svoju slavu. Time nam se predočuje zamisao o rađanju ploda.

3.

Božja građevina (1 Kor 3,9). Taj izraz Boga prikazuje kao graditelja. On Crkvi dodaje živo kamenje. Kako je važno da naši životi budu predani graditeljskom projektu koji njega tako živo zanima!

4.

Hram Božji (1 Kor 3,16). “Hram” nas navodi na po- misao o štovanju i podsjeća da je jedino štovanje koje Bog danas dobiva ono što dolazi od članova Crkve.

5.

Tijelo Kristovo (Ef 1,22-23). Tijelo je sredstvo kroz koje se izražava neka osoba. Tako je i Tijelo Kristovo organizam koji je Gospodin odabrao da bi danas sebe izrazio svijetu. A kad jednom spozna tu veliku istinu, vjernik Crkvu više nikada neće smatrati nevažnom. Bezostatno će joj se predati, za boljitak Kristova Tijela.

6.

Novi čovjek (Ef 1,22-23). Tu prevladava zamisao o novom stvoru. Najveća razlika među ljudima _ ona između Židova i pogana _ u Crkvi je poništena i Bog od dvaju naroda čini jednog novog čovjeka.

7.

Božje prebivalište (Ef 2,22). Taj izraz prenosi istinu da sada Bog prebiva u Crkvi, a ne u materijalnu svetištu ili hramu kao u Starom zavjetu.

8.

Kristova Zaručnica (Ef 5,25-27; 2 Kor 11,2). To shvaćanje Crkve daje prednost zamisli sklonosti i privrženosti: Muževi, ljubite svoje žene kao što je Krist ljubio Crkvu te sebe predao za nju da je posveti, očistivši je u kupelji vode uz riječ te sebi predvede Crkvu slavnu, bez ljage i nabora ili čega takva, nego da bude sveta i bez mane. Ako je Krist ljubio Crkvu i predao sebe za nju, onda mu očigledno i Crkva treba biti privržena poput zaručnice.

9.

Kuća Božja (1 Tim 3,15). Kuća (ili dom) ukazuje nam na red i disciplinu. Ideja reda dolazi iz 1. Timoteju 3,15: ...da znaš kako se treba vladati u kući Božjoj... Na disciplinu se poziva i u 1. Petrovoj 4,17: Ta vrijeme je da započne Sud _ od doma Božjega.

10.

Stup i temelj istine (1 Tim 3,15). Osim kao nosač građevine, stup je u drevno doba često korišten i za isticanje javnih obavijesti. Bio je sredstvo objavljivanja. Riječ “temelj” označava bedem ili uporište. Stoga je Crkva Božja tijelo koje je Bog odredio za navještanje, potporu i obranu svoje istine. Sa svom sigurnošću možemo reći da kršćani, žele li biti u skladu s Božjom voljom i namjerama, sve svoje snage trebaju posvetiti širenju i duhovnoj dobrobiti Crkve.

Mnogi se danas hvastaju kako je njihovo poslanje propovijedati evanđelje, a ne žele imati nikakve veze s Crkvom. Takvi bi trebali uvidjeti da je poslanje apostola Pavla bilo dvojako:

1.

Navijestiti među poganima neistraživa Kristova bogatstva, i

2.

Osvijetliti svima provedbu Tajne, to jest utemeljiti ljude na velikim istinama Crkve (Ef 3,8-9).

Crkva je Njegovo Tijelo

_ nastavak

II. Nastanak Crkve

A.

Veliki i pobožni ljudi različito su gledali na vrijeme nastanka Crkve. Mnogi vjeruju kako je Skupština nastavak ili izdanak Izraela iz doba Staroga zavjeta. Drugi uporno tvrde da Crkva nije postojala u Starome zavjetu, već je nastala u Novom milosnom razdoblju. Sljedeća zapažanja idu u korist potonjem shvaćanju:

1.

U Efežanima 3,4-5 Pavao govori o Crkvi kao o tajni, otajstvu koje nije bilo obznanjeno sinovima ljudskim drugih naraštaja kao što je sada u Duhu objavljeno njegovim svetim apostolima i prorocima. Ponovno u devetom stihu tvrdi da je Crkva “otajstvo, koje je vjekovima bilo skriveno u Bogu.” (Vidi i Kološanima 1,26; Rimljanima 16,25-26.) Tako je Crkva bila tajna koju je Bog čuvao tijekom starozavjetnog razdoblja, ne otkrivši je sve do pojavka novozavjetnih apostola i proroka.

2.

U Mateju 16,18 Gospodin Isus je rekao: ...a na toj ću Stijeni sagraditi Crkvu svoju. Drugim riječima, Crkva je u doba kad je to govorio još uvijek bila budućnost.

3.

Ponovno u Ef 4,8-11 Pavao naglašava da je uskrsli, uzneseni Krist taj koji daje darove Crkvi. To nepobitno dokazuje da bi Crkva, da je postojala prije Njegova uznesenja, bila lišena darova za duhovnu izgradnju.

B.

Vjerujemo kako je moguće dokazati ne samo da je Crkva nastala u Novom milosnom razdoblju, već na sam dan Pentekosta _ Pedesetnicu.

1.

Rečeno je da je Tijelo Kristovo stvoreno krštenjem Svetim Duhom (1 Kor 12,13). Možemo li odrediti kada se zbilo krštenje Svetim Duhom?

2.

U Djelima 1,5, neposredno prije svog uznesenja, Gospodin je obećao apostolima: ...vi ćete uskoro, nakon ovih dana, biti kršteni Duhom Svetim.

3.

Na Pedesetnicu svi se napuniše Duha Svetoga i počeše govoriti drugim jezicima kako im je već Duh davao zboriti (Djela 2,4).

4.

U doba o kojemu čitamo u Djelima 5,11 Crkva je već nedvojbeno postojala, jer čitamo da je silan strah spopao cijelu Crkvu...

To svakako upućuje da je rođenje Crkve bilo na Pedesetnicu.

III. Sedam velikih istina o Crkvi

Knjiga Djela apostolskih i poslanice Novoga zavjeta protkane su mnoštvom veličanstvenih istina o Božjoj Crkvi. Ovdje ćemo ukratko protumačiti sedam najvažnijih, a kasnije ih pažljivije razmotriti.

A.

Tijelo je jedno (Ef 4,4).

Prema Pismu, postoji samo jedna Crkva. Unatoč svim okolnostima koje to na prvi pogled niječu, ostaje činjenica da, što se Boga tiče, danas na Zemlji postoji samo jedno tijelo vjernih. Iako je ljudi nikad ne mogu sagledati u njezinoj ukupnosti, ipak je ona po Duhu Svetome uobličena u zajedničko tijelo.

B.

Krist je Glava Tijela (Ef 5,23; Kol 1,18). Koristeći prispodobu ljudskoga tijela, Pavao naučava da Krist kao Glava upravlja svojim Tijelom na Zemlji. Glava znači vlast, vodstvo i sjedište uma. Glava i tijelo dijele isti život, interese i gledišta. Kao što glava nije potpuna bez tijela tako ni Krist, na zbiljski način, nije potpun bez svoje Crkve. Tako u Efežanima 1,23 čitamo da je Crkva, kao njegovo Tijelo, punina Onoga koji sve u svemu ispunja. U vjerniku je to uzrokom dubokog strahopoštovanja i štovanja.

C.

Svi vjernici su udovi Tijela (Dj 2,47).Od trenutka spasenja, čovjek biva pridružen Crkvi kao jedan od udova Tijela. To članstvo nadilazi rasne razlike, razlike zbog boje kože, nacionalnosti, temperamenta, kulture, društvenog položaja, jezika ili denominacije.

U poznatu odjeljku o udovima Kristova Tijela (1 Kor 12,12-26) Pavao nas podsjeća da:

1.

U tijelu postoje mnogi udovi (12-14).

2.

Svaki ud ima posebnu funkciju (15-17).

3.

Ipak, nemaju svi udovi istu funkciju (19).

4.

Blagostanje tijela ovisi o zajedničkom djelovanju svih udova (21-23).

5.

Budući da svi udovi tijela trebaju jedan drugoga, nema mjesta zavisti ili nezadovoljstvu (15-17); nema ni razloga za nadmenost i osjećaj neovisnosti o drugima (21).

6.

Budući da su svi udovi jednoga tijela, među njima mora vladati briga, suosjećanje i radost (23-26).

D.

Sveti Duh je Kristov Zamjenik ili Kristov Predstavnik u Crkvi (Ivan 14,16 i 26). Vrativši se na Nebo, Gospodin Isus je poslao Svetoga Duha da bude njegov Predstavnik na Zemlji. Djelovanje Duha u Crkvi djelomice je opisano sljedećim tvrdnjama:

1.

On vodi kršćane u štovanju Boga (Ef 2,18).

2.

Nadahnjuje njihove molitve (Rim 8,26-27).

3.

Osnažuje njihovo propovijedanje (1 Sol 1,5).

4.

Upravlja ih u njihovim djelatnostima, i to pozitivno (Dj 13,2) i negativno (Dj 16,6-7).

5.

Postavlja Crkvi nadglednike (Dj 20,28).

6.

Podjeljuje darove za rast i djelotvornost Crkve

(Ef 4,11).

7.

Uvodi vjernike u svu istinu (Iv 16,13).

E.

Crkva Božja je sveta (1 Kor 3,17). Bog iz svih naroda poziva sebi novi narod. Izdvaja ih iz grešnog svijeta k sebi i poziva na život primijenjene svetosti. Jedino tako može Crkva vjerodostojno predstavljati svetoga Boga u ovom pokvarenom svijetu.

F.

Darovi su dani za izgradnju Crkve (Ef 4,11-12).

Božja je volja da Crkva raste duhovno i brojčano. U tu svrhu uskrsli Krist podjeljuje Crkvi darove. Ti su darovi ljudi kojima je dana posebna sposobnost za izgradnju Crkve. Kao što je navedeno u Efežanima 4,11 ti darovi su:

1. apostoli,

2. proroci,

3. evanđelisti,

4. pastiri (pastori),

5. učitelji.

U 1. Korinćanima 12,8-10 nalazi se drugi popis duhovnih darova: riječ mudrosti, riječ spoznanja, vjera, dari izlječenja, čudotvorstva, prorokovanje, razlučivanje duhova, različiti jezici i tumačenje jezika. No nema proturječja među popisima. U Efežanima 4, darovi su osobe kojih je cjelokupna karijera usmjerena k navještanju, poučavanju ili pastoralnom radu. Ovdje, u 1. Korinćanima 12, darovi su nadarenosti ili sposobnosti koje nisu nužno ograničene na pojedince već ih Duh Sveti može dati bilo kojem udu Kristova Tijela, u trenutku koji sam odabere. Primjerice, svakog kršćanina Duh može voditi da preda “riječ mudrosti” ili “riječ spoznanja” iako nije učitelj. I netko drugi može biti sposoban dovesti dušu Kristu iako nije evanđelist.

Ponovno u 1. Korinćanima 12,28 Pavao spominje apostole, proroke, učitelje, čudesa, darove iscjeljenja, pomaganja, upravljanja i različitih jezika. Otud neizbježno pitanje: Imamo li mi još uvijek te čudesne darove? U Hebrejima 2,4 tvrdi se da je Bog čudesa i znamenja rabio kako bi potvrdio prvotno propovijedanje Radosne vijesti, Evanđelja. Bilo je to prije no što je cjelovita Božja riječ bila dostupna u pisanu obliku. Mnogi vjeruju da je nastankom cjelovite Biblije prestala potreba za tim čudesima. Biblija u tom pogledu nije isključiva. Premda vjerujemo da čudesni darovi danas nisu među nama, općenito govoreći, ne možemo reći da ih suvereni Duh ne može rabiti, posebno u djelovanju misionara, kad je teško nabaviti Sveto pismo. U svakom slučaju, oni što tvrde da imaju čudesne darove moraju paziti da ih koriste u skladu s uputama Božje riječi. Primjerice, uporaba drugih jezika određena je u 1. Korinćanima 14.

Vjerujemo da su se apostoli i proroci prvenstveno bavili utemeljenjem Crkve (Efežanima 2,20). Potreba za apostolima i prorocima prestala je kad je temelj bio postavljen i njih više nema među nama, u izvornom smislu tih naziva.

U drugom smislu, nedvojbeno je da imamo apostole, ako pritom mislimo na ljude poslane od Boga. U tom smislu imamo i proroke. To su muškarci koji vape u ime Boga protiv grijeha i zlouporabe. Ali odlučno odbacujemo pomisao da danas postoje muškarci koji posjeduju istu ovlast kakva je predana pravim apostolima ili koji mogu govoriti po istom izravnom i nadahnutom otkrivenju kao i novozavjetni proroci.

Ipak, danas još uvijek imamo evanđeliste, pastore i učitelje. Evanđelisti odlaze u svijet noseći Evanđelje, grešnike dovode Kristu a potom ih uvode u zajedništvo mjesne crkve. Pastori poput pastira brinu o stadu, hrane ovce, ohrabruju ih i čuvaju od zla. Učitelji na razumljiv način tumače riječ Božju i s pravom mjerom naučavaju doktrine Pisma. I dok ti darovi službuju, Crkva raste a sveti se izgrađuju u najsvetijoj vjeri. Darovi su Božja opskrba za širenje Crkve.

G.

Svi su vjernici svećenici Božji (1 Pet 2,5 i 9). Posljednja istina koju ćemo u svezi Crkve spomenuti jest svećenstvo svih vjernika. U Starom je zavjetu samo određena skupina muškaraca bila podesna za svećenstvo _ Levijevo pleme i Aronova obitelj (Izl 28,1).

Danas nema takva posebnog društvenog sloja muškaraca, odvojenih od svojih sugrađana i različitih po odijevanju i povlasticama, jer su sva djeca Božja svećenici Božji _ sa svim povlasticama i odgovornošću što pripadaju tom nazivu.

IV. Dovršenje i sudbina Crkve

Kako je spomenuto, Crkva je sada u izgradnji. Svaki put kad je neka duša spašena, građevini se dodaje živi kamen. Ta građevina raste tiho, bez zvuka čekića. Sveti Duh svakodnevno dodaje Crkvi one koji se spašavaju (Dj 2,47).

Dolazi dan kada će djelo biti dovršeno. Bit će mu dodan posljednji kamen, a Gospodin Isus će sići s Neba. Kao privučena divovskim magnetom, Crkva će uzaći u susret Spasitelju i vratiti se s njime u nebrojene stanove Očeve kuće _ i tako ćemo uvijek biti s Gospodinom (1 Sol 4,17).

Blagoslovljeni udio Crkve neće biti samo u vječnom boravaku s Kristom, već i u slavi koju je stekao za svog zemaljskog života (Ef 2,7). Crkva je određena da svu vječnost bude svjedokom Božje slave; ...da u dobrohotnosti prema nama u Kristu Isusu pokaže budućim vjekovima preobilno bogatstvo svoje milosti (Ef 2,7).

U međuvremenu, Crkva je Božje remek-djelo na Zemlji _ zorna pouka mnogostruke mudrosti Božje vlastima i silama u nebeskim prostorima. Stoga svaki vjernik treba biti životno zainteresiran za Crkvu, a prvenstveni cilj njegova kršćanskog služenja treba biti širenje i izgradnja Crkve (1 Sol 1,6-8; 1 Kor 14,12).

Mjesna crkva

I. Definicija mjesne crkve.

Na prethodnim smo stranicama dakle razmatrali sveopću Crkvu, koja je nazvana i nevidljivom Crkvom i mističnim Tijelom Kristovim. Novi zavjet uz to govori i o mjesnim crkvama, sastavljenim od vjernika što se sastaju na bilo kojem mjestu. Tako čitamo o crkvama ili zajednicama (skupštinama) u Jeruzalemu, Korintu, Rimu i tako dalje. One su bile mjesni izdanci Crkve Božje. Svaka je bila suverena jedinica neovisna o ostalim crkvama; ipak, sve su međusobno surađivale i sve su bile podložne Kristu.

Povijest pokazuje velika neslaganja glede onoga što tvori novozavjetnu crkvu. Obično se navede stanovit broj zahtjeva ili značajki; odgovara li neka skupina kršćana tim kriterijima, smatra se istinskom mjesnom crkvom.

<%-2>Ovu H. Barrowljevu definiciju Crkve možemo nazvati tipičnom:

Pravilno zasnovana i utemeljena crkva Kristova jest društvo vjernih ljudi, odijeljenih od nevjernika, okupljenih u ime Krista koga istinski štuju i komu se spremno pokoravaju. Oni su bratstvo, zajedništvo svetaca, od kojih je svaki slobodan činiti sve što im je Bog zapovjedio i otkrio u svojoj svetoj riječi.

Druge su definicije mnogo ograničenije; njihovim zahtjevima udovoljavaju samo crkve određene denominacije ili određene skupine. Otud slijedi jedno konkretno pitanje: Navodi li Novi zavjet stanovit broj nužnih uvjeta i bitnih elemenata novozavjetne crkve? Jesu li obilježja skupštine navedena na tako jasan način da svaki vjernik može udruženja razlučiti na ona koja su prave novozavjetne crkve i na ona koje to nisu?

Rekli bismo da nije tako. Kad bi postajanje pravom Crkvom bilo pitanje suobličavanja nekom modelu ili održavanja neke posebne rutine sastajanja, tada bi se to moglo postići posve mehanički, bez duhovna sadržaja. To bi urodilo mrtvilom i samodopadnošću. Premda stav neke crkve može biti potpuno ispravan, stanje vjernika može biti posve drukčije. Umjesto toga, mi vjerujemo da je novozavjetni pristup kako slijedi. Najprije se sve vjernike poučava da su milošću Božjom članovi crkve. Potom ih se potiče na takvo okupljanje kojim će izražavati veličanstvene istine Crkve. Neke skupine kršćana jako bijedno odslikavaju Kristovo Tijelo, druge pak pokazuju vjerniju sličnost. No ni jedna to ne čini savršeno!

Stoga, umjesto postupanja po legalističkoj metodi koja kaže: “Ispunite li određene zahtjeve postat ćete crkvom”, govor Pisma je govor milosti; drugim riječima: “Vi vjernici ste Crkva; sada se sastajte na takav način da svijetu dostojno prikažete tu činjenicu.” Pokretačka snaga te milosti je ljubav prema Spasitelju, a ta nas ljubav treba potaknuti na želju za prikazivanjem vjerne slike Kristova Tijela onima oko nas.

Da zaključimo: Mjesna crkva treba biti sveopća Crkva u malom. Ne smije biti ni činiti išta što proturječi velikim istinama Crkve koja je Tijelo Kristovo.

Njezina se narav i jedinstvo moraju izraziti. Mora biti bjelodano da su svi vjernici udovi Kristova Tijela, oblikovana i nastanjena Svetim Duhom; sjedinjeni s proslavljenim Kristom i jedan s drugim; da je Gospodinov dolazak nada koju očekuje a Kristovo ime jedino kojim se nazivlje. Nadalje, mora djelatno iskazivati jedinstvo Kristova Tijela. 1

1) Ridout, Samuel, The Church According to Scripture,New York: Loizeaux Bros., Inc., 1926., str. 23.

Ako mjesna crkva treba biti odraz čitave Crkve, koje su to velike istine Kristova Tijela kojima ona mora pribaviti živo svjedočanstvo? Već smo naveli sedam takvih temeljnih istina. To su:

A. Tijelo je jedno.

B. Krist je Glava Tijela.

C. Svi su vjernici udovi Tijela.

D. Sveti Duh je Kristov predstavnik u Crkvi.

E. Crkva Božja je sveta.

F. Darovi su dani za izgradnju Crkve.

G. Svi su vjernici svećenici Božji.

Naša je namjera uzeti te istine jednu po jednu, istražiti i odrediti kako ih mjesna skupština može prikazati svijetu.

Istina o jednome Tijelu

Prva istina koju mjesna crkva mora svjedočiti jest:

A. Tijelo je jedno.

Kako danas vjernici mogu posvjedočiti tu činjenicu?

1.

Vjerojatno najjasniji način jest ne prihvatiti imena koja bi ih odvajala od drugih kršćana. U korintskoj crkvi jedni su govorili “ja sam Pavlov”, “ja sam Apolonov” ili “ja sam Kristov”. Pavao ogorčeno osuđuje takav stav pitajući: “Zar je Krist razdijeljen?” (1 Kor 1,10-17).

Danas se kršćani dijele na denominacije nazvane po zemljama, religijskim vođama, obredima ili pak oblicima crkvene uprave. Sve to nije ništa drugo doli praktično poricanje jedinstva Kristova tijela.

2.

Naravno, biblijski je stav da se Božja djeca nazivlju jedino imenima danim u Bibliji, primjerice: “vjernici” (Dj 5,14), “učenici” (Dj 9,1), “kršćani” (Dj 11, 26), “sveti” (Ef 1,1) i “braća” (Jak 2,1). Vjerojatno jedna od najtežih zadaća u kršćanskom životu jest nemati drugoga imena doli imena vjernika.

Većina ljudi danas drži da vjernik mora pripadati nekoj organiziranoj crkvi i nositi neko ime koje se razlikuje od imena danih u Božjoj riječi. Svatko tko odbija biti znan nekako drukčije osim kao dijete Božje trpjet će predbacivanje, pa i od ostalih kršćana, i uvijek će biti predmetom šale ili poruge. No kako bi vjernik i mogao postupiti drukčije?

3.

Ipak, očigledno nije dovoljno imati samo primjereno biblijsko ime. Lako je moguće strogo se držati biblijskog nazivlja, ali u duhu biti krajnje sektaški nastrojen. Primjerice, neki u korintskoj crkvi govorili su: “Ja sam Kristov”. Vjerojatno su se ponosili točnošću svog naziva, no smatrali su se Kristovim više od ostalih vjernika. Pavao je smatrao da griješe jednako kao i oni koji su pristajali uz njega samoga ili uz Apolona.

4.

Kad se iznosi sumnja u biblijsko opravdanje denominacija, uobičajen je prigovor da je Gospodin bogato blagoslovio neke velike crkvene razdore i sljedbe. Pa i ako je tako, ipak se moramo podsjetiti da:

A.

Božji blagoslov ne ukazuje na božansko opravdanje u svakom pogledu. On proslavlja vlastitu riječ, iako njezino predavanje često prate mnoge pogrešake i nesavršenosti. Da Gospodin blagoslivlje jedino tamo gdje vlada savršenost, blagoslov ne bi ni postojao. Stoga činjenica da je neka skupina osjetila njegovu ruku ne znači da On opravdava sve što ona čini. Poruka je uvijek veća od vjesnika.

B.

Gospodinov stav spram podjela u Crkvi jasno je pokazan u <%-2>1. Korinćanima 3,4: Jer kad jedan govori: ‘Ja sam Pavlov’, a drugi: ‘Ja Apolonov’, niste li tjelesni?

C.

Razdori u Crkvi donose velika zla.

1. Stvaraju umjetne zapreke zajedništvu.

2. Ograničavaju djelovanje obdarenih Božjih ljudi, čije bi služenje trebalo koristiti cijeloj Crkvi.

3. Zbunjuju svijet, navodeći ljude na pitanje: “Koja je crkva prava?”

U glasovitu djelu “Gospodinova molitva za vjernike”, Marcus Rainsford piše:

Što se mene tiče, vjerujem da su sljedbe (sekte) i denominacije ishod đavlova pokušaja da unakazi i prikrije, koliko je god to moguće, vidljivo jedinstvo Božje Crkve. Sve su one ukorijenjene u našoj duhovnoj oholosti i sebičnosti, u našoj samodostatnosti i našem grijehu.  ... Neka nam Bog oprosti naše razdore i neka ih ispravi! Ništa ne pruža bolji izgovor vanjskome svijetu kao razlike među kršćanima. Zadjevice i prepiranja muškaraca i žena iz različitih sljedbi i denominacija vidljive Božje Crkve oduvijek su bili najveće zapreke svijetu. Umjesto da uvidi i bude prisiljen priznati: “Pogledaj kako se ovi kršćani međusobno ljube”, svijet prečesto s razlogom kaže: “Pogledaj kako zlobno kude jedni druge, vidi kako osuđuju i kleveću jedan drugoga.1

5.

Vjernici pak koji odluče živjeti jedinstvo Kristova Tijela naići će na velike poteškoće žele li se odvojiti od razdora u Crkvi a istodobno zadržati duh ljubavi prema svim Božjim ljudima. C. H. Mackintosh, omiljeni autor knjige “Bilješke o Petoknjižju”, napisao je:

Najveća je poteškoća udružiti duh snažnog razdora s duhom milosti, blagosti i strpljiva podnošenja; ili, kao što netko reče: ‘Održati uski krug (ljudi) široka srca’. To je istinska poteškoća. Budući da nepopustljivo i beskompromisno održavanje istine teži sužavanju kruga oko nas, trebat će nam silna snaga milosti da bismo održali široko srce i toplu ljubav. Ako se za istinu borimo drukčije nego milošću, ostvarit ćemo tek jednostrano i posve neprivlačno svjedočanstvo. S druge strane, pokušamo li iskazati milost po cijenu istine, to će se na koncu pokazati jedino kao izraz popularne širokogrudnosti na štetu Boga _ nešto najbezvrednije.2

W. H. Griffith Thomas izrazio je istu misao u svojoj knjizi “Crkveni život i djelovanje”:

Neka ta načela budu učvršćena na nepogrešivoj stijeni božanske istine, ali neka simpatije nestanu, koliko je to moguće, u onih koji nastoje živjeti i raditi za Krista. Nikada neću zaboraviti riječi svetog i plemenitog biskupa Whipplea iz Minesote, indijanskog apostola, što sam ih čuo u Londonu u jednoj nezaboravnoj prigodi: “Trideset godina pokušavao sam vidjeti Kristovo lice u onima koji su se razlikovali od mene.” 3

1) Rainford, Marcus, The Lord’s Prayer for Believers,London: Chas. J. Thynne, 1904., str. 409.

2) The Unequal Yoke u Miscellaneus Notes, New York: Loizeaux Bros., Inc., sv. II., str. 29.

3) W. H. Grifith Thomas, Ministerial Life and Work, Chicago, Moody Colportage, 1927., str. 115. i 116.

6.

Razni ekumenski pokreti o kojima se danas toliko čuje ne mogu ostvariti vidljiv prikaz jedinstva Kristova Tijela. Takva udruženja, koncili ili savezi postoje samo zahvaljujući kompromisu glede velikih istina Svetoga pisma. Kršćanske zajednice se odriču svog Gospodina pridruže li se onima koji pobijaju Kristovo bezgrešno rođenje, njegovo bezgrešno čovještvo, posredničku smrt, tjelesno uskrsnuće; njegovo uznesenje, proslavljenje i ponovni dolazak.

7.

Istinski temelj kršćanskog jedinstva jest zajednička odanost Kristu i njegovoj riječi. Kad njegova slava postane velikom žudnjom naših srca, združit ćemo se i ostvarit će se njegova molitva: Da svi budu jedno kao što smo mi jedno (Ivan 17,22).

Često se ukazuje da kad nastupi plima na obali tu i tamo ostanu lokve vode odvojene jedna od druge velikim hrpama pijeska što se spajaju i postaju jedno tek kad naiđe plimni val i preplavi ih svojim divovskim zagrljajem. Tako mora biti, tako će i biti s našom rascjepkanošću srca, “našim nesretnim razdorima”. Velika plima Božje ljubavi uteći će dublje i potpunije u svakoga i u svačiji život; u oceanu te ljubavi shvatit ćemo božanski ideal ljubavi, radosti i mira _ zauvijek.1

Dotad, odgovornost je mjesnih crkava da pokušaju održati svjedočanstvo jedinstva Kristova Tijela danas, kad kršćanstvo većim dijelom služi jedino kao primjer koji poriče tu činjenicu. One to mogu učiniti tako da u duhu, u načelu i djelovanju prihvaćaju sve svoje suvjernike.

1) W. H. Grifith Thomas, Ministerial Life and Work, Chichago, Moody Colportage, 1927., str. 116.

Kristovo vodstvo

Druga istina koju treba svjedočiti mjesna crkva jest:

B. Krist je Glava Tijela.

Kako danas vjernici mogu posvjedočiti tu činjenicu?

1.

Očigledno, za Glavu Crkve ne smiju vjernici prihvatiti ljudskog vođu. Najvažniji kršitelj toga je poglavar jednog velikog religijskog sustava koji za se tvrdi da je zemaljska Glava Kristova Tijela. Većina današnjih kršćana uvidjela je kolika je ludost tog svojatanja, no ipak se to zlo, u nešto istančanijem obliku, uvuklo u skoro sve segmente kršćanstva.

2.

Vodstvo Isusa Krista se istinski priznaje kad mu se dopušta da nadzire djelatnosti crkve, donosi odluke i nadgleda svaki njezin odsjek.  Mnogima će ovo zvučati neodređeno i neprovedivo. Kako Gospodin koji je na Nebu može upravljati mjesnom crkvom na Zemlji? Odgovor je da će On uvijek obznaniti svoju volju onima koji je strpljivo od njega očekuju. Doista, to zahtijeva od vjernika mnogo duhovne vježbe. Bilo bi mnogo jednostavnije uzeti stvari u svoje ruke i sačiniti vlastite planove. Ali valja se podsjetiti da je novozavjetna načela moguće izvoditi jedino novozavjetnom snagom; oni što ne žele koračati stazom ovisnosti, molitve i strpljiva čekanja, nikada neće imati povlasticu da vide velikog Poglavara Crkve kako vodi mjesnu zajednicu ovdje na Zemlji.

3.

Pritom je uputno naglasiti kako je jedno riječima priznati Kristovo vodstvo, a drugo stvarno ga prihvatiti. Ima takvih koji bi se vjerojatno žrtvovali za istinu o Kristovu vodstvu, a djelima ga se odriču jer su u zbilji diktatori u zajednici. Neki muškarac ili skupina muškaraca, iako nemaju neku službenu titulu ili imenovanje u crkvi, ipak okrutno upravljaju njome. Takav je bio i Diotref (3 Iv 9 i 10). Volio je imati prvenstvo; protiv pobožnih ljudi poput Ivana naklapao je zlobne riječi; nije primao takve ljude i zabranjivao to onima koji su ih primali izgoneći ih iz crkve. To je bilo poricanje Krista kao Glave Crkve.

4.

Možda bi trebalo spomenuti i nešto u svezi crkvenog stožera. Riječ stožer govori o središtu djelovanja i vlasti. Stožer Crkve je tamo gdje je Glava, drugim riječima _ na Nebu. Mjesna crkva ne može prihvatiti nad sobom nikakvu nadzornu organizaciju poput sinoda, prezbiterija ili koncila, koji upravljaju nekom crkvom ili skupinom crkava. Svaka je skupština izravno odgovorna Glavi Crkve i ne smije biti ni činiti ništa što bi poricalo tu istinu.

Načelo prihvaćanja

Kao što je ranije istaknuto, treća važna istina o Crkvi jest:

C. Svi vjernici su udovi Tijela.

Dužnost je zajednice da točno i vjerno razlaže tu istinu. Ništa što ona naučava ili provodi ne bi smjelo nijekati jednakost svih kršćana. Istražujemo li kako to mjesna zajednica može posvjedočiti, naići ćemo na načela koja ona slijedi prigodom prihvaćanja drugih u svoje zajedništvo. To je znano kao načelo primanja, a načela vezana uz to mogu se ukratko prikazati ovako:

1.

Opće načelo jest da zajednica prihvaća sve koje je Krist prihvatio. Stoga prihvaćajte jedni druge kao što je Krist prihvatio nas na slavu Božju (Rim 15,7). Temelj istinskog zajedništva je činjenica da je netko već prihvaćen u Kristovo Tijelo.  Mjesna je crkva jednostavno vidljiv izraz te činjenice kad ga s dobrodošlicom prihvaća u svoje redove.

2.

Međutim, to nije pravilo bez iznimki. Postoje tri dodatna   zahtjeva koji su uključeni u učenja Novog zavjeta:

a.

Prihvaćena osoba mora živjeti svetim životom (1 Kor 5,11; 10,21). Jasno, prikaz svetog karaktera Crkve bio bi izrazito netočan prihvati li se u nju bludnik, pohlepnik, idolopoklonik, psovač, pijanac ili lihvar.

b.

Usko povezano s tim je činjenica da bi bilo posve neispravno prihvatiti neku osobu koja je istodobno pod kaznom u drugoj mjesnoj crkvi (1 Kor 5,13). Bilo bi to poricanje jedinstva Kristova Tijela (Ef 4,4). Sve dok isključena osoba nije ponovno uključena u zajedništvo s Gospodinom i njegovim narodom, smatra se nevjernikom i grešnikom (Mt 18,17).

c.

I konačno, osoba mora imati ispravno shvaćanje Kristova nauka (2 Iv 10). Ako tko dolazi k vama i ne donosi tog nauka, ne primajte ga u kuću i ne pozdravljajte ga. Ovdje se postavlja pitanje: Što je uključeno u Kristov nauk? U ovom odjeljku to nije objašnjeno, ali mi pretpostavljamo da Kristov nauk uključuje velike istine glede njegove Osobe i njegova Djela. Drugim riječima:  njegovo božanstvo, djevičansko rođenje, njegov bezgrešni život, zastupničku smrt, ukop, uskrsnuće, uznesenje i ponovni dolazak.

Da ponovimo: Zaključili smo da mjesna crkva u svoje zajedništvo treba prihvaćati sve nanovorođene vjernike koji žive svetim životom, koji nisu pod kaznom neke druge zajednice i imaju ispravan nauk.

3.

Ali Pismo nam daje još neke zdrave naputke o prihvaćanju. Mjesna zajednica treba:

a.

Prihvatiti onoga koji je slab u vjeri (Rim 14,1). To se odnosi na kršćanina koji je pretjerano savjestan u pogledu moralno nevažnih stvari. Primjerice, činjenica da je netko vegeterijanac ne bi smjela onemogućiti njegovo prihvaćanje.

b.

Prihvatiti bez pristranosti (Jak 2,1-5). Biblija upozorava da se bogatima ne posvećuje posebna pažnja a siromahe ne prezire. To se odnosi i na različite rase, društveni položaj ili kulturu. Diskriminacija je nekršćanska.

c.

Prihvatiti na temelju života, a ne znanja (Dj 9,26-28). Zajedništvo ne ovisi o tome koliko netko znade, već o Osobi koju poznaje. Tako je Apolon bio prihvaćen u Efezu, iako je njegovo znanje bilo posve manjkavo (Dj 18,24-28).

d.

Prihvatiti na temelju života, ne na temelju obreda. Nigdje nije rečeno da se krštenjem ulazi u zajednicu. Iako je istina da svi vjernici trebaju biti kršteni (Mt 28,19), onog trena kad kažemo da osoba mora biti krštena kako bi bila prihvaćena u zajedništvo, udaljili smo se od Pisma.

e.

Prihvatiti na temelju života, ne službe. Samo to što se možda ne slažemo s kršćaninovim djelokrugom službe nije razlog neprihvaćanju u zajedništvo mjesne crkve. U Luki 9,53 čitamo da Samarijanci nisu primili Gospodina Isusa jer je bio na putu za Jeruzalem. Oni su bili potaknuti sektaštvom, a ne božanskim načelima.

f.

Prihvatiti osobu bez obzira na to što je bila prije spasenja. Pavao je bio progonitelj, ali je prihvaćen bez obzira na svoju prošlost (Dj 9,27-28). Onezim je bio lopov, no Pavao ohrabruje Filemona da ga opet prihvati (Fil 12, 15 i 17). Kad su vrata neke zajednice zatvorena za obraćene pijance, kockare ili izopćenike, izgubila je svoj istinski karakter i postala društveni klub.

g.

S radošću prihvatiti vjerne u Gospodinu (Fil 2,29). Način kako postupamo s najslabijim udom Njegova Tijela jest način postupanja sa samim Gospodinom. Zaista, kažem vam, što god učiniste jednomu od ove moje najmanje braće, meni učiniste! (Mt 25,40)

4.

Sada se postavlja neizbježno pitanje: “Kako će zajednica znati je li osoba spašena i podesna za zajedništvo?” Postoji najmanje pet mogućih pristupa:

A.

Potvrde (Rim 16,1). Kršćanin koji prelazi iz jedne zajednice u drugu može izbjeći znatne poteškoće i razočaranje noseći sobom pismo svoje matične zajednice u kojemu je svjedočanstvo o njegovoj vjeri i životu.

B.

Svjedočanstvo dva ili tri svjedoka (Mt 18,16). Ako dvoje ili troje kršćana mjesne crkve poznaju tu osobu, zajednica je može prihvatiti na temelju njihove preporuke.

C.

Svjedočanstvo jedne osobe, ali takve koja ima povjerenje cijele zajednice. Pavao je preporučio Febu svetima u Rimu (Rim 16,1) i Epafrodita crkvi u Filipima (Fil 2,28-30).

D.

Kad je netko na dobru glasu kao Kristov služitelj (2 Kor 3,1-3). Pavao nije smatrao potrebnom pismenu preporuku korintskoj crkvi jer su ga dobro poznavali kao apostola Isusa Krista.

E.

Pažljivo ispitivanje i istraga same zajednice. Time se misli da zajednica, možda njezini starješine, ispita osobu glede njezine vjere u Krista i slično, tražeći da obrazloži nadu koja je u njemu (1 Pe 3,15). Potom ga, nakon razumljiva objašnjenja da pripada Kristu, mogu prihvatiti.

5.

Prije no što zaključimo ovaj odjeljak o prihvaćanju, trebamo razmotriti još tri pitanja koja se obično javljaju u vezi s tom temom.

A.

Ima li crkva ikakvo pravo prosuditi je li netko spašen ili nije? To nije samo pravo već i sveta obveza. Budući da je kršćanima zabranjeno druženje s nevjernicima (2 Kor 6,14 i 17), očito je da se od njih zahtijeva da iskoriste svako razumno sredstvo i razluče duhovno stanje onih što se žele pridružiti Božjem narodu.

B.

Pretpostavimo da zajednica prihvati čovjeka koji kasnije počne naučavati zablude u crkvi. Tada njegovo učenje treba javno pobiti pomoću Božje riječi (1 Tim 5,20). Novozavjetna crkva može djelovati jedino u okruženju otvorene Biblije, i treba imati pobožne starješine koji mogu raskrinkati zabludu i obraniti vjeru (Tit 1,9).

C.

Pretpostavimo da mjesna crkva prihvati osobu koja kasnije neredovito pohađa sastanke ili se više ni ne pojavi? Najprije valja naglasiti da zajedništvo znači dijeliti ili imati nešto zajedničko. Oni što su u zajedništvu trebali bi se uključiti u život zajednice, ponijeti svoj teret odgovornosti i sudjelovati u zajedničkom radu. Točnije rečeno, dolazi li tko samo na jedan sastanak tjedno, takav, ustvari, nije u zajedništvu.

Što se tiče onoga tko je primljen ali se nikad ne vrati, taj je sam odgovoran. Zajednica je odgovorna da mu dade vjerni i duhovni prikaz Crkve, a on je obvezan pokoravati se istini.

Očigledno, tema primanja je složena; mogli smo dotaknuti samo njene najvažnije vidove. Uviđajući nepotpunost naših objašnjenja, krećemo na sljedeću važnu točku.

Duh Sveti u Crkvi

Mjesna bi crkva poučavanjem i djelovanjem trebala obdržavati ključnu istinu:

D. Sveti duh je Kristov predstavnik u Crkvi.

Na prvi se pogled ta činjenica kosi odnosno proturječi prethodno razmatranom učenju da je Krist glava Crkve. Međutim, obje su te tvrdnje istinite. Krist jest glava Crkve, no on Svetoga Duha odabire za svojeg zastupnika ili predstavnika na zemlji. Stoga je obveza svake mjesne crkve pridati Svetome Duhu pravo mjesto.

Kako se to može praktično provesti?

1.

Ponajprije, zajednica bi trebala tražiti Njegovo vodstvo u svim svojim poslovima, bilo u:

a.

odabiru mjesta svojega javnog svjedočenja,

b.

odlučivanju o vrsti sastanaka,

c.

izboru ljudskih načina navješćivanja Božje riječi,

d.

trošenju sredstava ili

e.

provedbi pobožne discipline itd.

2.

Drugo, mjesna bi crkva trebala uvijek priznavati suverenost Duha, tj. da on čini ono što mu je volja te da neće sve činiti na posve istovjetan način jer neće nikada postupati protivno Božjoj riječi. I sami simboli Duha koji se rabe u Bibliji _ vatra, ulje, voda, vjetar _ govore o žitkosti i nepredvidivu vladanju. Stoga će mudri kršćani biti dovoljno savitljivi da mu dopuste Njegove božanske povlastice. Tako je bilo u ranoj Crkvi, no ljudima su ubrzo zasmetali sastanci koji bi se mogli nazvati “slobodnim i druževnim, s minimumom forme” pa su uvedena ograničenja, prevladali su formalizam i ritualizam.

Svetog se Duha ‘ugasilo’ i Crkva je ostala bez snage. Taj pomak iz slobode Duha pod ljudsku upravu silno i tečno opisao je James Denny. Iako ponešto dulji, članak gosp. Denneya zavređuje pomno razmatranje. Govoreći o stihu “Ne gasite Duha”, on veli:

Kad se na Pedesetnicu Duh Sveti spustio na Crkvu “pokažu im se kao neki ognjeni razdijeljeni jezici te siđe po jedan na svakoga od njih; i usta im se otvoriše te počeše navješćivati silna djela Božja.”  Čovjek koji je primio taj veliki dar opisan je kao zapaljen čovjek, doslovce kao čovjek koji ključa s Duhom. Novo rođenje u tim ranim danima bilo je nanovorođenje; u duši je rasplamsao dotad nepoznate misli i osjećaje; sa sobom je donio svijest o novim moćima; novu predodžbu Boga; novu ljubav prema svetosti; novi uvid u Sveto pismo i u smisao čovjekova života; često i novu moć gorljiva i strastvena govora.

U Prvoj poslanici Korinćanima Pavao opisuje jednu primitivnu kršćansku zajednicu. Nitko od njih nije šutio. Kad bi se sastali, svaki je imao neki psalam, otkrivenje, proroštvo, tumačenje. Svakome je dano očitovanje Duha na opću korist; a na svim je rukama bila spremna razbuktati se duhovna vatra. Obraćenje na kršćansku vjeru i prihvaćanje apostolskih evanđelja nije ljudima bila neznatna promjena; ona je iz temelja potresla čitavu njihovu narav; više nikada nisu bili isti; bili su nova bića, s novim životom u sebi, obuzeti žarom i plamenom.

Jedno stanje tako različito od prirodnog u uobičajenom smislu riječi imalo je i svoje loše strane. Pa i kad je primio dar Svetoga Duha, kršćanin je još uvijek bio čovjek; po svoj prilici, morao se boriti protiv ispraznosti, gluposti, slavoljublja i sebičnosti svake vrsti.  Čini se da je njegov zanos isprva još povećavao, umjesto da otkloni, njegove prirodne mane. Možda ga je nagonio da govori _ jer svatko je u prvotnoj Crkvi mogao govoriti ako je htio _ onda kad je bilo bolje šutjeti. Mogao ga je potaknuti da glasno počne moliti, slaviti ili opominjati na način koji bi izazvao uzdah u mudrih. Iz tih su razloga mudri i oni koji su se smatrali takvima bili skloni odvraćati od uporabe duhovnih darova. “Suzdrži se”, rekli bi čovjeku u kojega je srce plamtjelo i koji je bio nespokojan sve dok vatra nije suknula van; “suzdrži se; pokaži malo samokontrole; nedostojno je razumna bića da bude na taj način zavedeno.”

Situacije poput ove nedvojbeno su bile česte i u crkvi u Solunu. Do njih je očigledno dolazilo zbog razlike u dobi i temperamentu. Stari i oni flegmatični su prirodna i nesumnjivo sretna protuteža mladim i sangviničnim. No u usporedbi sa žarom Duha, mudrost što dolazi od iskustva i temperamenta ima i svojih nedostataka. Hladna je i bez zanosa; ne može se umnažati; ništa ne može zapaliti i proširiti se. A budući da u ljudskim dušama ne može potpaliti zanos, zabranjeno je lijevati hladnu vodu na takav zanos kad provali u vatrenim riječima. To je značenje onog “Ne gasite Duha”. Ta zapovijed pretpostavlja da se Duha može ugasiti. Hladni pogledi, prezirne riječi, šutnja i namjerna nebriga, vode prema njegovu gašenju. Jednak je učinak i bezobzirnog kritiziranja.

Svatko znade da se vatra najviše dimi netom nakon potpaljivanja; no dima se nećemo riješiti tako da na nju izlijemo vodu, već tako da joj dopustimo da se razgori. Ako ste dovoljno pametni možda ćete joj i pomoći da se sama pročisti; premještanjem tvari koje gore ili osiguravanjem boljeg dovoda zraka; ali najpametnije što većina ljudi može učiniti jest pustiti vatru da sama gori; a to je pravilan postupak za većinu kad se suoče s učenikom čija revnost plamti poput vatre. Dim najvjerojatnije nagriza i njihove oči, no dima će ubrzo nestati; u međuvremenu, zbog topline, može ga se podnijeti. Jer taj apostolski nauk polazi od pretpostavke da je žar duha kršćansko oduševljenje za ono što je dobro, najbolja stvar na svijetu. Možda ga nismo spoznali i iskusili; možda će počiniti mnoge pogreške; možda je zanosno slijep na ograničenja što ih neumoljive životne potrebe postavljaju čovjekovim plemenitim nadanjima: no on dolazi od Boga; on se širi; on je zarazan _ kao duhovna snaga vredniji je od sve mudrosti svijeta.

Ukazao sam na načine na koje se gasi Duha; tužno je kad razmišljamo o tome da je iz jednog motrišta povijest Crkve dugi niz kršenja te pouke uz koji ide jednako dugi niz pobuna Duha. “Gdje je Duh Gospodnji”, veli nam apostol na jednome drugom mjestu, “ondje je sloboda”. No sloboda u društvu nosi sa sobom opasnosti, donekle je u sukobu s poretkom; a čuvari poretka nisu joj baš skloni. Tako je u vrlo ranom razdoblju, a u interesu valjana poretka, sloboda Duha u Crkvi bez oklijevanja sputavana. “ Čini se da je dar upravljanja”, rečeno je, “poput Aronova štapa progutao sve ostale darove”. Crkveni vlastodršci postali su stalež posve odijeljen od običnih članova, a svako korištenje duhovnih darova za izgradnju Crkve ograničeno je na njih. Rođena je čudovišna ideja, koja je naučavana kao dogma, da su samo oni čuvari ili, kako se znalo reći, čuvari milosti i istine evanđelja; samo preko njih mogli su ljudi stupiti u odnos sa Svetim Duhom. Otvoreno govoreći, Duha se gasilo kad su se kršćani okupljali na bogoslužje. Ponad vatre što je plamtjela u srcima braće postavljen je veliki aparat za gašenje požara; bilo je nedopušteno iskazati se, provaliti u molitvi, hvali ili vatrenom poticanju i tako ometati pristojnost i red božanske službe... Velim da je to ono stanje na koje je bilo svedeno bogoslužje u najranijem razdoblju; na nesreću, u takvu je stanju najvećim dijelom ostalo do danas.

Mislite li da smo time nešto dobili? Ja držim da nismo. To je stanje uvijek s vremena na vrijeme postajalo nepodnošljivo. Montanisti u drugom stoljeću, heretičke sljedbe Srednjega vijeka, neovisni i kvekeri engleskog kraljevstva, laički propovjednici wesleyanizma, salvatonisti, plymouthska braća, te evanđeoske zajednice našega vlastita doba _ svi su oni, u različitoj mjeri, prosvjed Duha, njegov ispravan i nužan prosvjed protiv autoriteta koji bi ga ugasili i tako osiromašili Crkvu. 1

3.

Zajednica, dakle, nikada ne bi smjela sputavati Svetoga Duha, bilo nebiblijskim propisima, stereotipnim programom, ritualima ili liturgijama. Kako često mora da je on žalostan zbog krutih shvaćanja da sastanak mora završiti u točno određeno vrijeme, da se služba mora uvijek odvijati prema nekoj rutini, da je služenje u nekim stadijima službe posve neprihvatljivo! Takve uredbe mogu dovesti samo do gubljenja duhovne snage.

4.

Mogli bismo zastati i upitati se kako bi to izgledalo u našim mjesnim zajednicama da se oslonimo na to da Sveti Duh doista bude Vođa. C. H. Mackintosh živo opisuje takvu idealnu situaciju:

Mi imamo samo blijedu predodžbu o tome kakva bi bila zajednica u kojoj je svatko na različit način vođen Svetim Duhom i združen jedino s Isusom. Tada se ne bismo morali žaliti zbog dosadnih, mučnih, nekorisnih, zamornih sastanaka. Ne bismo se morali bojati

1) Denney James, The Epistles to the Thessalonians u The Expositor’s Bible, Hodder and Stoughton, London 1902., str. 233 -238.

zbog neposvećenih upadaja ljudske naravi i njezinih uznemirujućih djelovanja _ naučene molitve _ riječi zbog samih riječi _ pjesmarice koji je tu samo da bi popunila prazninu. Svatko bi znao svoje mjesto u Gospodinovoj neposrednoj nazočnosti _ svaka nadarena posuda bila bi ispunjena, podešena i rabljena Gospodarevom rukom _ svako bi oko bilo okrenuto k Isusu _ svako srce obuzeto Njime. Kad bi se pročitao neki ulomak, bio bi to glas samoga Boga. Kad bi se izgovorila riječ, ona bi djelovala na srce. Kad bi bila ponuđena molitva, ona bi dušu vodila u samu Božju prisutnost. Kad bi se otpjevao hvalospjev, uzdignuo bi duh do Boga i bio poput udaranja o žice nebeske harfe. Osjećali bismo se kao da smo u Božjem svetištu i uživali u predokusu vremena kad ćemo služiti u nebeskim dvorima, iz kojih više nikada nećemo izići. 1

1) The Assembly of God u Miscellaneous Writings, Loizeaux Bros., New York, sv. III., str. 36. (Godina izdanja nije navedena.)

Disciplina u Crkvi

ŽŽeli li neka mjesna crkva biti vjerna kopija Božje Crkve, mora svjedočiti i petu temeljnu istinu, naime:

E. Crkva Božja je sveta.

No kako to ona može djelatno provoditi?

1.

Prije svega, božanskim životima onih koji su joj pridruženi. To je od temeljne važnosti. Bog želi djelatno posvećenje (1 Sol 4,3). Iz tog razloga crkvene istine nisu iznesene u vidu izdvojenih ili odijeljenih tekstova u bilo kojem dijelu Novoga zavjeta. Nalaze se na mnogo različitih mjesta, izmiješane s praktičnim uputama za sveto kršćansko življenje. Bog ne želi ljude koji su tek izvana ispravni u svojem crkvenom životu, nego one čiji su životi svjedočanstva za Istinu.

2.

U tu bi svrhu mjesna crkva trebala sačiniti dobar program poučavanja Biblije. To se poučavanje ne bi smjelo sastojati od pukih izvadaka s ovog ili onog mjesta, već od uzastopnog, sustavnog proučavanja Božje riječi. Samo će na takav način sveti primiti potpunu Riječ, skladnu kako ju je Bog već dao.

3.

Zdravo i sustavno poučavanje naposlijetku će imati preventivni učinak glede grijeha u zajednici, premda će svaka mjesna crkva neizbježno biti pozvana da provede postupak discipliniranja. Kad god grijeh počne utjecati na mir zajednice ili na njezino svjedočanstvo u društvu, nešto se mora poduzeti. Sud mora početi _ od doma Božjega (1 Pe 4,l7).

4.

Postupak kažnjavanja ima dvije glavne svrhe:

a.

Izložiti i izbaciti iz zajedništva takve koji se nazivlju i smatraju kršćanima, a zapravo su neobnovljeni _ ljude poput onih što su opisani u 1. Ivanovoj 2,l9.

b.

Kazniti vjernika koji je sagriješio tako da ga se obnovljena vrati Bogu i mjesnoj crkvi. Kažnjavanje kršćana nikada nije samo svrha već uvijek sredstvo za ostvarivanje duhovnog oporavka.

5.

Kako pokazuje sljedeći popis, u Novom zavjetu su opisani različiti stupnjevi kažnjavanja.

a.

S bratom koji griješi protiv drugoga najprije pokušati porazgovarati privatno. Ako ne posluša, moraju mu otići dvije ili tri osobe. Ako se ogluši o to skupno svjedočanstvo, bit će izveden pred crkvu. Ne uspije li ni potonje, smatrat će ga se poganom i carinikom (Mat 18, 15-17).

b.

Sljedeći oblik discipliniranja je _ opomena (1 Sol 5,14). Ona se primjenjuje u slučaju brata koji je nepokoran, odnosno koji se ne podređuje onima iznad njega u Gospodinu.

c.

Nadalje, čitamo o dvjema vrstama ljudi koje treba izbjegavati; naime o neurednu čovjeku (2 Sol 3,11, 14 i 15) i onomu koji prouzročuje razdore (Rim 16,17). Neuredna je osoba ona koja odbija raditi, dok ova druga stvara razdore u Božjem narodu kako bi privukla sljedbenike i materijalno se okoristila.

d.

Krivovjerca treba istjerati nakon prve i druge opomene (Tit 3,10). (Donekle je upitno je li ovo manje oštar vid opomene ili je jednako izopćenju.)

e.

Tu je, nadalje, i onaj krajnji oblik discipliniranja, to jest izopćenje iz crkve (1 Kor 5,11 i 13). Namijenjeno je za bludnika, zavidnika, idolopoklonika, podrugljivca, pijanca ili lihvara.

6.

Kad govorimo o kažnjavanju, vrlo je važno da je slučaj pravično razmotren na temelju pouzdanih dokaza. Opća načela koja se u tom pogledu primjenjuju izložena su u sljedećem sažetku:

Nikad sebi ne smijemo dopustiti da donesemo, a još manje da iskažemo ili provedemo, neki sud bez svjedočanstva dva ili tri svjedoka. Ma koliko pouzdan i moralno vjerodostojan bio jedan svjedok, to nije dostatna osnova za zaključivanje. Možemo biti uvjereni da je nešto istinito zato što je to potvrdio netko kome vjerujemo, ali Bog je mudriji od nas. Taj jedan svjedok može biti posve čestit i istinoljubiv, toliko da nizašto na svijetu ne bi kazao neistinu ili lažno svjedočio protiv bilo koga, no mi moramo ostati pri svetom pravilu “U usta dva ili tri svjedoka svaka će riječ biti stavljena”.

Ne bi li se toga trebalo još revnije držati u Crkvi Božjoj! Njezina vrijednost u svim slučajevima discipliniranja i u svim slučajevima koji utječu na bilo čiji lik ili ugled jednostavno je neprocjenjiva. Prije nego što zajednica donese neki zaključak ili utječe na prosudbu u bilo kojem danom slučaju, morala bi inzistirati na primjerenu dokazu. Ako ga nema na pomolu, neka svi pričekaju na Boga _ neka čekaju strpljivo i s povjerenjem i on će sigurno donijeti ono što je potrebno.

Primjerice, ako se u nekoj zajednici kršćana pojavi moralno zlo ili zabluda u pogledu učenja a to zna samo jedan od njih; on je posve siguran - duboko i bezostatno uvjeren u tu činjenicu. Što treba učiniti? _  Čekati da Bog pronađe još jednog svjedoka. Postupati bez toga znači prekršiti božansko načelo koje je Bog najjasnije i to toliko puta iznio u Svetome pismu. Treba li se onaj jedan svjedok osjećati žalosnim ili uvrijeđenim zato što se nije postupilo po njegovu svjedočanstvu? Zasigurno ne; štoviše, on takvo što ne bi trebao ni očekivati, dapače, ne bi smio istupiti kao svjedok sve dok svoj iskaz ne bude mogao potkrijepiti iskazom još jednog ili dvojice svjedoka. Treba li zajednicu smatrati ravnodušnom i nemarnom zato što odbija djelovati na temelju svjedočanstva jednog svjedoka? Nipošto, postupi li suprotno bilo bi to protivljenje božanskoj zapovijedi.

I upamtimo da se ovo veliko praktično načelo u svojoj primjeni ne ograničuje na slučajeve discipline ili pitanja povezana sa zajednicom Božjih ljudi; njegova je primjena univerzalna. Nikad si ne bismo smjeli dopustiti da donesemo neki sud ili zaključak bez Bogom određene količine dokaza; ako to nije na pomolu i ako sami moramo  prosuđivati u nekom slučaju, Bog će nam pravodobno dati potreban dokaz. Znamo za jedan slučaj čovjeka koji je krivo optužen zato što je tužitelj svoju optužbu temeljio na svjedočanstvu jednog od svojih osjetila; da se potrudio prikupiti dokaze s još jednim ili dva osjetila, ne bi ni iznio optužbu. 1

7.

Sljedeći vid ove teme koji zavređuje pomnjivo razmatranje je način provedbe discipliniranja.

a.

Treba ga provesti u duhu blagosti, vodeći računa o sebi kako i sam ne bi podlegao napasti (Gal 6,1).

b.

Treba biti strogo nepristrano.  Činjenica da smo s prekršiteljem u nekoj prirodnoj vezi, primjerice, ne bi nipošto smjela utjecati na našu odluku. Ne smije se pokazati pristranost prema konkretnoj osobi (Pnz 1,17; Jak 2,1).

c.

Što se tiče izopćenja, to treba biti čin zajednice a ne bilo kojeg pojedinca (2 Kor 2,6). Glede duha u kojem treba provesti taj vid kažnjavanja, još se jedanput vraćamo C. H. Mackintoshu:

Nema ničeg tako uzvišenog i dirljivog kao što je to čin udaljavanja neke osobe od stola Gospodnjega. To je posljednji tužni i neizbježivi čin čitave zajednice, i treba ga obaviti slomljenih srdaca i suznih očiju. Nažalost, kako je često obrnuto! Kako često ta najuzvišenija i najsvetija dužnost poprima oblik službene objave da je ta i ta osoba isključena iz zajedništva. Tako provedeno kažnjavanje ne kazuje ništa ni prekršitelju ni zajednici.

Kako dakle treba provesti kažnjavanje? Baš kao što upućuje peti ulomak 1. poslanice Korinćanima. Kad je slučaj tako očevidan, tako jasan, da prestaje svako raspravljanje i promišljanje, čitava se zajednica treba svečano okupiti u tu posebnu svrhu _ jer je ona dovoljno ozbiljna i važna da se sazove posebni sastanak. Ako je moguće, svi bi trebali prisustvovati i tražiti milost da grijeh padne na njih same, da pokleknu pred Bogom u istinskoj samoosudi te jedu od žrtve za grijeh. Nije na zajednici da razmatra ili raspravlja. Slučaj treba potanko ispitati, kao i sve činjenice što su ih prikupili oni koji skrbe

3) Mackintosh, C. H., Notes on Deuteronomy, Loizeaux Bros., Inc., New York, sv. II., str. 263 - 265.

za interese Krista i njegove Crkve; a kad je u cijelosti razmotren i činjenice posve pouzdane, čitava je zajednica pozvana da u dubokoj tuzi i poniznosti provede tužni čin isključenja zločinitelja iz svojih redova. To je čin svete poslušnosti Gospodinovoj zapovijedi. 1

8.

Naposlijetku, nije potrebno posebno naglašavati kako kršćani ne bi smjeli naokolo govoriti o grijehu svoje braće već bi grijeh i njegovu kaznu prije trebali zagrnuti dobrostivom tajnovitošću (Post 9,23), barem kad je riječ o ljudima izvan zajednice. Samo ako odlučno djeluje kad se grijeh otkrije može se zajednica nadati da će zadržati svoj istinski karakter svetog Božjeg hrama u malom. Ovdje bi vjerojatno trebalo dodati da Novi zavjet pretpostavlja da je svaki vjernik priključen nekoj mjesnoj crkvi; u protivnom, bio bi oslobođen stege bilo koje zajednice, a takva sloboda sa sobom bi donosila ozbiljne pogibelji za pojedinca.

1) The Discipline of the Assembly u Miscellaneous Writings, Loizeaux Bros., New York, sv. V., str. 31., 32. (Godina izdanja nije navedena.)

Širenje Crkve

Sljedeća spomena vrijedna istina glede Crkve koju mjesna crkva mora provoditi jest:

F. Darovi su dani za izgradnju crkve.

1.

Budući da izgradnja uključuje rast ili širenje, ovdje se bavimo Božjim programom širenja crkve. Crkva je danas zajednica na zemlji kroz koju Bog želi širiti kršćansku vjeru. Svaka bi se crkva trebala uvijek baviti svojim širenjem, stjecanjem novih članova, vlastitom promidžbom i stvaranjem novih zajednica. Kao što je već prije istaknuto, uskrsla Glava Crkve dala je Crkvi darove, pa Crkva raste ako se ti radovi ispravno koriste.

2.

Već je spomenuto da je isprva bilo pet darova _ apostoli, proroci, evanđelisti, pastori i učitelji. Kazano je kako su prva dva bila zaokupljena ponajprije utemeljenjem Crkve, te da je, općenito gledano, potreba za njima prestala kada je sveukupna Božja riječ dana u pisanu obliku.  To znači da danas imamo tri dara _ evanđeliste, pastore i učitelje. Prijeđimo sada na svrhu tih darova i način njihova djelovanja.

3.

Svrha darova izložena je u 12. i 13. stihu Efežanima 4: ...da opremi svete za djelo služenja, za izgrađivanje Tijela Kristova dok svi ne prispijemo do jedinstva vjere i spoznaje Sina Božjega, do čovjeka savršena, do mjere uzrasta punine Kristove.

Kad se prvi put pročita King James verzija Biblije, moglo bi se pomisliti da postoje tri odijeljena razloga zašto su darovi dani; naime:

a. za usavršavanje svetih,

b. za djelo služenja,

c. za izgradnju Kristova tijela.

Međutim, je li to ono čemu nas taj ulomak uči? Proučavanje drugih verzija pokazuje da nije. Revidirana verzija, primjerice, ukazuje da je u drugom i trećem slučaju uporabe riječi “da” bolji prijevod “kako bi”. Stih tada glasi:

Da opremi svete kako bi služili i izgrađivali Tijelo Kristovo.

Tako se pokazuje da ne postoje tri međusobno nepovezana razloga zašto su darovi dani, već da je razlog jedan _ izgradnja svetih u vjeri, tako da oni zauzvrat mogu vršiti djelo služenja, te da Kristovo Tijelo može rasti brojčano i duhovno. Sveti su ti koji trebaju vršiti djelo služenja.

Tu istinu možemo prikazati jednim dijagramom. Kružić u središtu označuje, recimo, dar učitelja. On služi onima u krugu oko sebe, tako da se oni usavršavaju (to jest izgrađuju u vjeri), a potom ovi počinju služiti drugima. Na taj način Crkva raste i širi se. To je božanski način dopiranja do najvećeg broja ljudi u najkraćem mogućem vremenu.

Prema ovom božanskom načinu evanđelisti, pastori i učitelji imaju uvijek na umu ideju dosezanja drugih, njihova obučavanja i opremanja za djelo služenja.

Premda nema svaki kršćanin dar evanđelista, pastora ili učitelja, ipak se od svakog očekuje uključivanje u kršćansku službu. Svaki bi član Crkve trebao biti klanjaoc, onaj koji pridobija duše, proučavatelj Biblije i promicatelj vjere. Ta je važna obveza istaknuta i u 2. poslanici Timoteju 2,2: I što si od mene po mnogim svjedocima čuo, to predaj vjernim ljudima koji će biti podobni i druge poučiti.

I to se ponovno može prikazati dijagramom:

4.

Taj plan donosi prednosti koje su odmah uočljive. On donosi brzo širenje kršćanske vjere. Pojedinačni kršćani sazrijevaju provedbom svojih Bogom danih funkcija. Zbog takva sazrijevanja postaju manje podložni učenjima lažnih kultova tako čestim u današnjemu svijetu. A Crkva kad se tako širi i sazrijeva točnije predstavlja Kristovo Tijelo na zemlji.

5.

Nasuprot tomu stoji jedan sustav koji je u današnjemu kršćanstvu tako uobičajen. Jednog se čovjeka odabere za službenika u nekoj crkvi. On propovijeda, krsti obraćenike, obavlja Gospodnju večeru i na druge načine vrši religijske dužnosti zajednice. Iz tjedna u tjedan ljudi savjesno slušaju propovijedi, ali nažalost u najvećem broju slučajeva nisu nimalo voljni djelatno se uključiti, držeći da nekog drugog plaćaju da to čini za njih.

Ukratko, postaju profesionalni ‘kušači’ propovijedi, s malo zbiljske osobne povezanosti s istinama Božje riječi. A opasnost koja uvijek prijeti sastoji se u tome što ti ljudi, odgojeni u evanđeoskom okružju, ostaju samo djeca, kojom se valovi poigravaju i koje goni svaki vjetar nauka u ovom kockanju ljudskom, u lukavosti što put krči zabludi (Efežanima 4,l4).

Postojeći sustav može se ovako prikazati:

Vjerski službenik ovdje ima svoju zajednicu koja poslušno dolazi na službe Božje; no kad to obave vraćaju se svojim poslovima, osjećajući malu ili nikakvu odgovornost da učine bilo što u vezi s onim što su čuli. Očigledno, vjerski službenik u takvoj situaciji ne može mnogo učiniti. S druge strane, kad bi svi ti ljudi djelovali za Gospodina, napredak bi bio znatan.

Zbog takvih je razmišljanja Alexander Maclaren napisao:

Moram reći da držim kako je sadašnji običaj ograničavanja javnog naučavanja crkve na jedan službeni sloj nanio štetu. Zašto bi jedan čovjek stalno govorio a stotine ljudi koji su kadri poučavati nijemo ga slušali ili hinili da ga slušaju? Prezirem nasilne obrate i ne vjerujem da je ma koja institucija, politička ili crkvena, kojoj je za rušenje potrebna sila zrela za rušenje, spremna ukloniti se; ali vjerujem da bi se prirodno razvili novi oblici kad bi se među nama podigla razina duhovnog života, a u te bi oblike bilo uključeno primjerenije razumijevanje onog velikog načela na kojem počiva demokracija kršćanstva; naime, “Izlit ću Duha svog na svako tijelo... i na sluge i sluškinje svoje izlit ću Duha svojeg u dane one i proricat će”. 1

6.

Ovo raspravljanje o službovanju jednog čovjeka otvara pitanja: “Što je sa sustavom svećenstva? Je li on biblijski?” Sada ćemo potražiti odgovor na te ispravne upite. Pod svećenstvom podrazumijevamo jednu posebnu vrstu ljudi koje su ljudi odredili za Božju službu i koji su obično jedini ovlašteni kad je riječ o propovijedanju, poučavanju, krštenju i podjeljivanju Gospodnje večere.

Na početku bismo željeli priznati da mnogi ljudi na svećeničkom položaju izvanredno služe Kristu i da ih on prekrasno koristi. Mnogima od njih i njihovoj službi, bilo izgovorenoj ili napisanoj, dugujemo najdublju zahvalnost koju rado priznajemo. Sve takve ljude koji vjeruju u Gospodina spremno prihvaćamo kao svoju braću.

Ali, moramo se iskreno i otvoreno sučeliti s činjenicom da se ideja svećenika ne nalazi u Novom zavjetu. Tamo nigdje ne nalazimo jednog čovjeka koji upravlja crkvom. (Na svršetku poslanice Titu u potpisu stoji: “Napisano Titu, postavljenom za prvog biskupa crkve Krećana, iz Nikopola u Makedoniji”. Međutim, nitko ne tvrdi da je ova bilješka bila dio izvornoga teksta. Dodali su je prevoditelji, koji su naravno imali sklonosti prema klerikalizmu. U revidiranom izdanju (RV) ta je bilješka u cijelosti ispuštena.)

No, ne samo što ideje svećenstva nema u Novom zavjetu, već smatramo i da je protivna učenju Novoga zavjeta.

1) Collosians and Philemon u The Expositor’s Bible, Hodder and Stoughton, London, 1903., str. 328. - 330.

A.

Ponajprije, njome se narušava načelo svećeništva  svih vjernika (1 Pe 2,5 i 9). U Starom zavjetu između Boga i ljudi stajao je poseban stalež ljudi. U kršćanstvu, svi su vjernici svećenici, sa svim povlasticama i obvezama što idu uz svećenstvo. U praksi, zamisao o jednom svećeniku djelotvorno zatomljuje bogoštovlje i priječi službu božju kršćanskih svećenika.

B.

Drugo, svećenički sustav zabranjuje slobodno ispoljavanje darova u Crkvi (1 Kor 12 i 14) proizvoljno ograničujući svećeničku službu na jednu osobu ili na neku službenu skupinu osoba.

C.

I ponovno, ona vođenje obreda ograničuje na svećeničku kastu, dok Biblija takvo što ne navodi.

D.

Načelo plaćene službe, što je gotovo uvijek sastavni dio kleričkog sustava, neizbježivo uključuje odgovornost prema nekoj osobi ili osobama na višem položaju. Taj viši autoritet može vršiti pritisak na sve- ćenika nametanjem neprirodnih i neduhovnih mjerila djelovanja. Primjerice, uobičajeno je da se nečija učinkovitost mjeri brojem osoba koje je priveo crkvi tijekom godine. To je mjerilo djelotvornosti svećenika ne samo pogrešno već i nagoni na snižavanje kriterija primanja kako bi rezultati bili bolji. Kristov sluga ne bi smio biti tako ograničen, sputan i sapet. On bi uvijek trebao biti Gospodinov slobodni čovjek (Gal 1,10).

E.

Pametni se ljudi boje uvijek prisutne opasnosti da će se svijet okupljati zbog nekog čovjeka a ne u ime Božje. Ako ih nekoj mjesnoj crkvi privlači čovjek, tada privlačnosti nestaje kad on ode. Na drugoj strani, ako se vjernici okupljaju zato što je tamo Gospodin, bit će vjerni zbog Njega.

F.

U praksi, ako ne i u teoriji, svećenstvo je uvijek služilo djelotvornom prikrivanju istine Kristova vrhovnog vodstva (Ef 1,22), a katkad i njegovu potpunom nijekanju.

G.

Kad bi netko kazao da su biskupi Staroga zavjeta isto što i današnje svećenstvo, odgovorili bismo da Novi zavjet spominje nekoliko biskupa u jednoj crkvi (Fil 1,1), a ne jednog biskupa na čelu jedne crkve ili skupine crkava.

H.

Nedvojbeno je da su mnogi ljudi na svećeničkom položaju nadareni Kristovi sluge Crkve. Međutim, nisu nadareni ljudskim postavljenjem ili nalogom već djelom samoga Gospodina Isusa. Odgovorni su služiti tako da vjernike osposobe za djelatnu službu, a ne tako da ovi postanu trajno ovisni o njima.

I.

Zla što su proistekla iz ljudskog postavljanja onih koje nije pozvao Bog, očigledna su i ovdje o njima ne treba raspravljati.

J.

Naposlijetku, tamo gdje je jedan čovjek odgovoran za crkvenu poduku nema mogućnosti provjera i usporedaba, te nastaje opasnost jednostrana tumačenja pa i pogrešna nauka. Na drugoj strani, tamo gdje je Sveti Duh slobodan govoriti kroz različite darove u crkvi otkriva se više vidova istine, a otpornost na pogrešku je veća tamo gdje svi vjernici pomnjivo provjeravaju Bibliju pomoću same Biblije.

I tako, premda je od službe ljudi koji predstavljaju klerički sustav često proisteklo mnogo blagoslova, mi držimo da to nije jedini put niti ono najbolje od Boga, već je ozbiljno pogubno za najbolje interese Crkve.

Bog je odredio da darovi služe vjernicima, a potom vjernici preuzimaju vršenje službe. Mjesna bi crkva trebala uočiti to važno načelo i ne bi smjela činiti ništa da spriječi njegov slobodan razvoj. A kad vjernici tako služe, nevjernici  se spašavaju, vjernici se izgrađuju i rađaju se nove zajednice.

Svećeništvo vjernika

Sedma i posljednja istina u pogledu Crkve koju smo naveli na početku izlaganja bila je:

G. Svi su vjernici Božji svećenici.

Svaka bi mjesna zajednica trebala djelatno svjedočiti ovu istinu odbijajući svako drugo svećeništvo i ohrabrujući svakog vjernika da koristi povlastice i odgovornosti te svete službe, i pojedinačno i skupno.

1.

U Starom zavjetu, Mojsijev je zakon izdvojio Levijevo pleme i Aronovu obitelj za svećenike narodu. Ti su ljudi imali posebnu opravu, dane su im posebne povlastice, i stajali su kao odijeljena kasta između Boga i izraelske zajednice. Samo su oni smjeli ući u sveto mjesto i jedini su mogli prinositi žrtve propisane Zakonom.

2.

Sve se to u kršćanstvu izmijenilo. Prema Novome zavjetu, sada su svi vjernici svećenici:

A.

1. Petrova 2,5: ...pa se kao živo kamenje ugrađujte u duhovni Dom za sveto svećenstvo da prinosite žrtve duhovne, ugodne Bogu po Isusu Kristu.

B.

1. Petrova 2,9: _  A vi ste rod izabrani, kraljevsko svećenstvo, sveti puk, narod stečeni da naviještate silna djela Onoga koji vas iz tame pozva k divnom svjetlu svojemu.

C.

Otkrivenje 1,5 i 6:  Njemu koji nas ljubi, koji nas krvlju svojom otkupi od naših grijeha te nas učini kraljevstvom, svećenicima Bogu i Ocu svojemu: Njemu slava i vlast u vijeke vjekova! Amen!

Martin Luther, koji se gorljivo borio za istinu o svećeništvu svih vjernika, napisao je:

Svi su vjernici svećenici, i neka bude prokleta tvrdnja da postoji bilo kakav drugi svećenik osim kršćanina; jer to bi bilo kazano bez riječi Božje, utemeljeno samo na izjavama ljudi ili starosti običaja, ili pak na brojnosti onih koji tako misle. 1

3.

Među važne dužnosti svećenika spada dužnost prinošenja žrtve. U Starom su zavjetu žrtve obično bile zaklane životinje. Danas, nasuprot tome, prinosi vjernika su:

A.

ŽŽrtva njegova tijela (Rim 12,1).  To nije ponuda smrti, već živa žrtva, sveta, ugodna Bogu.

B.

ŽŽrtva vjernikovih materijalnih dobara (Hebrejima 13,16). Dobrotvornosti i zajedništva ne zaboravljajte jer takve su žrtve mile Bogu!

C.

ŽŽrtva njegove hvale (Hebrejima 13,15). Po njemu dakle neprestance prinosimo  Bogu žrtvu hvalbenu, to jest plod usana što ispovijedaju ime njegovo.

Ta žrtva hvale treba biti i pojedinačna i skupna. Potonje _ skupna služba _ u koju su vjernici slobodni pristupiti u javnom štovanju praktično je izbačena stereotipnim, isplaniranim službama naših dana.   Ishod je naraštaj nijemih svećenika _ stanje stvari koje se ne spominje nigdje u Bibliji.

4.

Ostale dužnosti svećenika uključuju molitvu, svjedočanstvo za Boga i skrb za Njegov narod. Stoga bi vjernici neprestance trebali obavljati tu svetu službu.

Biblijski nauk o ovoj temi (Rim 8,14; Gal 5,18; Iv 16,13) jasno kazuje da se treba primijeniti na naš sveukupni život od jutra do večeri, i to svakoga dana u tjednu, ne samo na dan Gospodnji. Zasigurno nije

1) Navedeno prema Hoste, W., Bishops, Priests and Deacons, Pickering and Inglis, London, str. 73.

ograničena na početak i završetak crkvenih okupljanja poput sastanaka u svrhu bogoslužja, čitanja Biblije ili molitve  već uključuje čitava čovjeka, ne samo unutar već i izvan prostorija za sastanke, dvorana, kapela i crkvenih građevina. U tom punom smislu riječi čitav Božji narod Novoga zavjeta jest “kraljevstvo svećenika i sveti narod” (Izl 19,6; 1. Pet 2,5 i 9). 1

5.

Premda je istinito da su svi vjernici svećenici, istinito je također da svaki kršćanin treba svećenika. Tu svoju potrebu on u cijelosti zadovoljava u Gospodinu Isusu Kristu. Poslanica Hebrejima ističe tog blaženog Jednog kao Velikog Svećenika, Jednog kojeg možemo dotaknuti osjećajem svoje slabosti jer je i on u svemu bio iskušan kao i mi, pa ipak nije sagriješio (Hebrejima 4,15).

6.

Stoga svaka mjesna crkva treba priznati Gospodina Isusa kao Velikog Svećenika, a svakog vjernika kao svetog i kraljevskog svećenika. Ali, da li je tako u današnjem kršćanstvu? Upravo obrnuto, vidimo da se Crkva vratila na židovski svećenički sustav. I dok obznanjuju kako vjeruju u svećeništvo svih kršćana, mnoge su crkve uvele vlastito svećenstvo, utemeljeno poglavito na Mojsijevu sustavu. Tako imamo:

A.

Posebnu skupinu ljudi izdvojenu za duhovnu službu.

B.

Hijerarhiju crkvenih službenika sa zvučnim naslovima koji ih razlikuju od laika.

C.

Posebnu opravu kojom se ti ljudi izdvajaju kao pripadnici posebnog sloja.

Uz to, crkva je od judaizma preuzela i slijedeće:

A.

Posvećene zgrade s uređenim oltarima, crkvene urese i materijalna pomagala za bogoštovlje.

B.

Dojmljiv obred koji djeluje na prirodna osjetila.

C.

Religijski kalendar sa svetim danima i razdobljima.

1) Sauer, Erich, In the Arena of Faith, Wm. B. Eerdmans Publ. Co., Grand Rapids, 1955, str. 134.

Dr. C. I. Scofield komentira tu groznu mješavinu židovstva i kršćanstva:

Sa sigurnošću se može kazati da je judaiziranje crkve učinilo više na zaustavljanju njezina napretka, izobličavanju njezina poslanja i uništavanju njezine duhovnosti negoli svi ostali uzroci zajedno. Umjesto da nastavi svojim putem odvojenja od svijeta i slijedi Gospodina u svom nebeskom pozivu, upotrijebila je židovsko Sveto pismo kako bi samu sebe opravdala zbog svođenja svoje svrhe na civilizaciju svijeta, zgrtanja bogatstva, izvođenje veličanstvenih obreda, izgradnju veličanstvenih crkvenih zdanja, prizivanja Božjeg blagoslova za vojne sukobe i podjelu zajednice jednakih na “kler” i “laike”. 1

Ne poziva li Bog danas svoj narod da se odvoji od ove religije ‘sjenki i pralikova’ kako bi svoju dostatnost mogao naći u imenu Gospodina Isusa?

7.

U novozavjetnom sveopćem svećenstvu potpuno sudjeluje samo crkva koja je:

Mjesna crkva s molitvenim skupovima koji su ispunjeni Duhom i redovito dobro posjećivani.

Mjesna crkva koje su članovi djelatni pomagači i suradnici Gospodinovih slugu na općesvjetskom polju spremnom za žetvu.

Mjesna crkva s ustrajnom, snažnom djelatnosti u propovijedanju evanđelja dijeljenjem traktata, osobnim svjedočenjem i, kad god je moguće, skupovima na otvorenom.

Mjesna crkva sa srdačnim, duhovnim ozračjem ljubavi, gdje svatko nastoji pomoći drugomu uzajamnom skrbi i dobrotom u molitvenom duhu, potičući se međusobno na ljubav i dobra djela.

U takvoj će mjesnoj crkvi okupljanja i službe također biti vođeni Svetim Duhom, a darovi Duha Svetoga, kako ih je raspodijelio sam Gospodin, bit će razvijeni u oblicima koje je Bog odredio _ u bratskoj zajednici, u ovisnosti o Kristu, te stoga u svetoj slobodi Duha (1 Kor 12,4-11; 14,26). A kad se crkva okupi oko stola Gospodnjeg slaveći svećeničku žrtvu na Golgoti, svećeničko će se štovanje uzdignuti do nebeske svetinje, okrunivši tako povlasticu sveopćeg svećenstva crkve. 2

1 Scofield, Dr. C. I.,  Rightly  Dividing the Word of Truth, Loizeaux Bros., Inc., New York, str. 17.

2) Sauer, op. cit., str. 151, 152.

S ovim odjeljkom o svećenstvu privodimo kraju naše proučavanje o sedam ključnih istina u pogledu sveopće Crkve koju bi svaka mjesna crkva trebala nastojati odslikavati i provoditi u djelo. Ne treba posebno isticati da su mogle biti spomenute i druge istine, no ove su dovoljne da bi se pokazalo kako zajednica treba biti vjerna reprodukcija ili minijatura svega što je istinito za čitavo Tijelo Kristovo.

Na stranicama koje slijede bavit ćemo se s:

Crkvenim obredima.

Molitvenim okupljanjima.

Biskupima i đakonima.

Crkvenim prihodima.

Službom žena.

Naposlijetku, tu je i zaključno poglavlje “Iziđimo k Njemu!”

Krštenje

Krštenje je uveo naš Gospodin u evanđeljima (Matej 28,19), provodili su ga prvi vjernici u Djelima (10,47 i 48) a pojašnjeno je u poslanicama (Rim 6,3-10). To u strogom smislu nije funkcija mjesne crkve već prije evanđelista (dobrovjestitelja) ili onog koji pridobija duše. U Djelima je navedeno da se obavljalo što je prije moguće, odmah nakon obraćenja, i to na temelju osobnog ispovijedanja vjere u Krista.

A.

Razmatrajući temu krštenja, već na početku moramo primijetiti da u Novom zavjetu postoje tri glavna oblika krštenja.

1.

Ponajprije, tu je Ivanovo krštenje (Mk 1,4). Kao prethodnik dolazećeg Kralja, Ivan je pozvao narod Izraela da se pokaje i donese plod dostojan obraćenja (Mt 3,8). Oni koji su mu prišli priznavajući svoje grijehe kršteni su na pokajanje i tako se odvojili od bezbožnosti naroda.

Gospodina Isusa krstio je Ivan, ne zato što je imao grijehe za koje se trebao pokajati, već zato da bi se poistovjetio s pokajničkim ostatkom Izraela i ispunio svu pravednost (Mt 3,15).

2.

Drugo, tu je krštenje vjernika (Rim 6,3 i 4). Ono označuje poistovjećenje s Kristom u njegovoj smrti, a o tome ćemo kasnije podrobnije raspraviti.

3.

Treće je krštenje Svetim Duhom (1 Kor 12,13). To je najviše djelo Duha Božjega kojim svi koji vjeruju u Spasitelja postaju sastavnim dijelom Kristova Tijela.

A.

U svezi s ova tri krštenja valjalo bi s pažnjom zapaziti da:

Ivanovo krštenje nije isto što i krštenje Duhom. Ona su jasno razlučena u Mateju 3,11.

Ivanovo krštenje nije isto što i krštenje vjernika. Djela 19,1-5 pokazuju da oni koji su već kršteni kao Ivanovi učenici moraju biti ponovno kršteni kršćanskim krštenjem.

Krštenje Svetim Duhom nije isto što i krštenje vjernika. Mnogi ljudi imaju nejasnu predodžbu po kojoj je krštenje u vodi slika ili prikaz krštenja Duhom. Oni su, zapravo, posve različiti. Krštenje Duhom govori o sjedinjenju s Kristovim Tijelom, dok je krštenje vjernika jedna vrst umiranja.

Ukratko, sva ta tri oblika krštenja su različita i ne bismo ih smjeli pobrkati!

B.

U Novom zavjetu nema ni riječi o tome da je, nakon dana Duhova, kršten bilo tko osim onih koji već vjeruju u Gospodina Isusa. Zapazite slijedeće:

1.

I oni prigrliše riječ njegovu i krstiše se (Dj 2,41).

2.

Ali kad povjerovaše Filipu koji navješćivaše evanđelje o kraljevstvu Božjemu i o imenu Isusa Krista, krštavahu se _ muževi i žene (Djela 8,12).

Točno je da se spominje i da su kršteni i domovi (Dj 16,15; 1 Kor 1,16), ali nema dokaza za pretpostavku da su u domove bila uključena djeca koja još nisu vjerovala u Gospodina Isusa.

C.

Osnovno značenje vjernikova krštenja najpotpunije je izloženo u Rimljanima 6,1-10. Pouku tog odjeljka možemo sažeti na sljedeći način:

1.

Kad je umro, Isus je prošao kroz vode i vale Božje srdžbe (Ps 42,7).

2.

Učinio je to kao naš Zastupnik.

3.

Zato što je Krist uistinu umro umjesto nas, možemo reći da smo i mi umrli kad je umro on.

4.

Umirući, jednom je za svagda riješio čitavo pitanje grijeha.

5.

Stoga smo i mi umrli čitavom pitanju grijeha. Grijeh više nema nikakvo pravo na nas.

6.

Bog vidi svakog vjernika razapetog s Kristom. Sve što je vjernik bio prije, kao grešnik u tijelu, pribijeno je na križ.

7.

U krštenju vjernik dramatično oslikava ono što se već zbilo. Ulazeći u vodu on zapravo govori: “Zbog svojih grijeha, zavređujem da umrem. Ali kad je umro Isus, umro sam i ja. Moj stari čovjek, moje staro ja, razapeto je s njime. Kad je Isus pokopan, i ja sam bio pokopan, a sada obznanjujem da moje staro ja treba zauvijek ukloniti iz Božjeg vidokruga kao stvar svakodnevna djelovanja.”

8.

Potom se, baš kao što je Isus ustao od mrtvih, vjernik podiže iz vode krštenja.  Čineći to on pokazuje svoju odlučnost da kroči u novini života. Više neće živjeti zato da bi udovoljavao sebi, nego će svoj život okrenuti k Spasitelju kako bi On mogao živjeti svoj život u vjerniku.

Stoga možemo kazati da je krštenje obred koji označuje svršetak prijašnjeg načina življenja. To je javni čin pokoravanja Gospodinovoj volji (Mt 28,19 i 20) koji prikazuje vjernikovu smrt s Kristom. Ono nema zaslugu za spasenje i namijenjeno je onima koji su već spašeni.

D.

O tome kako treba obaviti krštenje pokrenute su beskrajne rasprave _ škropljenjem ili uranjanjem? Sljedeće činjenice mogu pomoći u traganju za rješenjem.

1.

Riječ “krstiti” dolazi od grčke riječi koja znači “umočiti, uroniti, oprati”.

2.

U vezi s Isusovim krštenjem čitamo: “Odmah nakon krštenja izađe Isus iz vode” (Mt 3,16).

3.

Sam je Ivan krštavao u Enonu blizu Salima jer ondje bijaše mnogo vode (Iv 3,23).

4.

Govoreći o krštenju etiopskog eunuha (dvoranina) Biblija s pažnjom primjećuje da Filip i dvoranin siđoše u vodu te ga Filip krsti. A kad iziđoše iz vode, Duh Gospodnji ugrabi Filipa... (Dj 8,38 i 39).

5.

Gore smo vidjeli (Rim 6,3) da je krštenje slika ukopa. Škropljenje nimalo ne sliči pokopu, no uranjanje mu je vrlo nalik.

E.

Ali, od načina krštenja još je važnije stanje srca krštene osobe. Tisuće su ljudi bile uronjene u vodu, ali oni nisu bili doista kršteni. Istinski je krštena ona osoba koja nije prošla samo kroz vanjski obred već i njen život pokazuje da je njezino tijelo, ili stara narav, usmrćena. Krštenje mora biti stvar srca kao i vanjskog priznanja.

To se može dobro iskazati parafraziranjem stihova iz poslanice Rimljanima 2,25-29 umetnemo li ‘krštenje’ umjesto ‘obrezanja’.

Krštenje pomaže ako si poslušan evanđelju; ali ako odbijaš evanđelje krštenje tvoje postalo je nekrštenje. Stoga, ako je neka nekrštena osoba poslušna evanđelju ne treba li njezino nekrštenje smatrati krštenjem? I ne trebaju li nekrštene osobe, ako se drže evanđelja, suditi tebe koji, s potvrdom i krštenjem, odbijaš put evanđelja. Jer nije kršćanin onaj koji je to izvana, tijelom; kršćanin je onaj koji je to iznutra, a pravo je krštenje u srcu, po duhu, ne po slovu, a njegova slava nije od ljudi već od Boga. 1

F.

Zamisao da netko mora biti zaređeni službenik kako bi mogao krstiti nije biblijska. Svaki vjernik može krstiti druge.

G.

U ranim danima Crkve, vjernik bi ubrzo nakon krštenja često bio progonjen ili umoren. Pa ipak, kad god bi drugi bili spašeni, bez oklijevanja bi istupili da, krstivši se, popune redove mučenika.

Biblijsko krštenje čak i danas u nekim dijelovima svijeta često označuje početak strašnih progona. U mnogim se zemljama vjernika trpi samo dok Krista ispovijeda usnama. Ali uvijek kad ga javno posvjedoči krštenjem i raskine svoje veze s prošlošću, neprijatelji križa ustaju u borbu protiv njega.

Ipak, bez obzira na cijenu, svaki onaj koji je kršten prolazi kroz isto iskustvo koje je prošao etiopski eunuh za kojeg je zapisano: On radosno nastavi svojim putom.

1) To pokazuje slična parafraza o crkvenom članstvu Newella, Wm. R., Romans Verse by Verse, Grace Publications, Chicago, 1945, str. 70.

Gospodnja večera

II. Gospodnja večera

A.

Ovaj uzvišeni čin podsjećanja uveo je Gospodin Isus u noći njegova izdajstva. Neposredno nakon što je proslavio posljednju Pashu sa svojim učenicima, uveo je ono što poznajemo kao Gospodnja večera. I uze kruh, zahvali, razlomi i dade im govoreći: Ovo je tijelo moje koje se za vas predaje. Ovo činite meni na spomen. Tako i čašu, pošto večeraše, govoreći: Ova čaša novi je Savez u mojoj krvi koja se za vas prolijeva (Lk 22,19 i 20).

B.

S obzirom na važnost Gospodnje večere, izložene su barem četiri važne činjenice:

1.

To je prigoda za podsjećanje. Spasitelj je rekao: Ovo činite meni na spomen. To je vrijeme da se prisjetimo njegovih patnji i smrti, žrtvovanja njegova tijela, prolijevanja njegove krvi.

Ovdje se Golgota sa svim svojim svetim asocijacijama predočuje umovima sudionika.

2.

Stoga je posve nemoguće prisjetiti se muke Gospodina Isusa Krista bez obraćanja Bogu sa štovanjem i hvalom. Stoga je Gospodnja večera vrijeme za javno štovanje, vrijeme obožavanja Boga zbog svega što on jest i što je učinio.

3.

Još jedanput, Gospodnja večera je javno svjedočanstvo jedinstva Kristova Tijela. Hljeb kruha je slika Kristova tijela, sačinjena od svih istinskih vjernika. Uzimanjem kruha vjernik posvjedočuje da je jedno sa svakim istinskim Božjim djetetom. Ispijanjem čaše obznanjuje da je jedno sa svakim koji je bio pročišćen dragocjenom krvi (1 Kor 10,16,17).

4.

Naposlijetku, Gospodnja večera je trajni podsjetnik da onaj koji je uveo taj spomen na sebe ponovno dolazi. Doista, kad god jedete ovaj kruh i pijete čašu, smrt Gospodnju navješćujete dok on ne dođe, rekao je apostol Pavao u svojoj prvoj poslanici Korinćanima (11,26).

Tako se štovatelj ne samo osvrće natrag na Golgotu i prisjeća njega u njegovoj smrti, on ne samo podiže pogled prema Božjem prijestolju, nego gleda i naprijed, prema trenutku kada će Gospodin sići s neba i povesti doma svoj narod koji ga čeka.

C.

Vrijeme i učestalost Gospodnje večere, Biblija ne propisuje u vidu zakona, već govori o njima glasom milosti.

1.

U Djelima 20,7 kaže se: u prvi dan tjedna, kad se sabrasmo lomiti kruha. Prvi dan tjedna je dan Gospodnji ili nedjelja. To je dan Gospodinova uskrsnuća i pogodan dan za njegov narod da se sastane na bogoštovlje i spomen.

2.

U pogledu učestalosti Gospodnje večere, uputa je: Kad god jedete ovaj kruh i pijete čašu (1 Kor 11,26). Onog trenutka kad netko kaže da se mora obavljati svaki tjedan, svaki mjesec ili četiri puta godišnje, govori nešto što u Bibliji ne stoji. A opet, postoji velika vjerojatnost da su se prvi učenici okupljali svaki tjedan da bi se tako podsjetili na Gospodina.

Charles Haddon Spurgeon čvrsto je zastupao tjedno održavanje Gospodnje večere:

Ja svjedočim, a mislim da govorim u ime mnogih ovdje nazočnih Božjih ljudi, da tjedno dolaženje k stolu Gospodnjem na Gospodnju večeru, kako to neki od nas čine, za nas lomljenje kruha nije izgubilo svoj značaj _ ono je za nas uvijek novo.  Često sam navečer na dan Gospodnji znao reći da bez obzira na temu, bez obzira na to je li Sinaj zagrmio nad nama ili su žalosna sjećanja na Golgotu probola naša srca, prići lomljenju kruha uvijek izgleda jednako prikladno. Neka je sram kršćansku crkvu što je to ograničila na jednom na mjesec i pokvarila prvi dan u tjednu lišavajući ga njegove slave u sastajanju zbog zajedništva i lomljenja kruha i ukazivanja na Kristovu smrt dok On ne dođe. Oni koji su jednom upoznali radost slavljenja njegove Večere svakog dana Gospodnjeg, siguran sam, neće biti zadovoljni da je se rjeđe slavi. 1

Jonathan Edwards, poznati propovjednik, također je zastupao tjedni spomen na Gospodina.

Na temelju Biblije izgleda jasno da su prvotni kršćani imali običaj slavljenja ovog sjećanja na muke svojega dragog Otkupitelja svakog dana Gospodnjeg, a vjerujem da će ponovno biti tako u Crkvi Kristovoj u danima što dolaze. 2

D.

Jedva da treba spominjati da je Gospodnja večera namijenjena samo kršćanima. U obzir dolaze samo oni koji su otkupljeni i koji su kadri shvatiti njezino sveto značenje. Samo bi kršćani trebali uzimati njezine simbole sa stavom samoispitivanja (1 Kor 11,28). Grijeh se mora priznati i odbaciti, a simboli se moraju uzeti na dostojan način (1 Kor 11,21 i 22). Svi koji sudjeluju bez ispitivanja sebe samih, u opasnosti su da ih Bog kazni (1 Kor 27,29-30).

E.

Ovdje se još jedanput moramo podsjetiti da je moguće jesti kruh i piti vino a da se uistinu ne prisjećamo Gospodina. Moguće je ovaj obred svesti na puki ritual ako naše srce ne odgovara na ono što simbolički činimo. Naši životi moraju biti u zajedništvu s Bogom želimo li istinski poslušati Njegove riječi: “Sjetite me se”.

1) Spurgeon, Charles Haddon, Treasury of the Old Testament, Marshall, Morgan and Scott, London, sv. I., str. 543.

2) Thoughts on Revival, 1763. (Podrobniji podaci nepoznati.)

Molitveni sastanak

A.

U Novom zavjetu ne govori se mnogo o sastancima mjesne crkve. Znamo da su se kršćani okupljali radi zajedništva, molitve, službe riječi i lomljenja kruha (Dj 2,42); osim toga, sve nam je, čini se, skriveno. Kad je o svjedočenju evanđelja riječ, izgleda da su to činili pojedini kršćani izvan zajednice gdje god je bilo nespašenih, no uvijek s namjerom da dovode one koji budu spašeni u zajedništvo mjesne crkve.

B.

Od svih okupljanja tih ranih zajednica zasigurno nije bilo istaknutijeg od molitvenih sastanaka. Zapravo je Crkva nastala po uzoru na jedan molitveni sastanak (Dj 1,14), i otad su kršćani nastavili biti “postojani u molitvi” (Dj 2,42). Štoviše, čitava je povijest Crkve iskazivanje štovanja vjernosti Boga koji uslišava molitvu.

C.

Dobro je ako se stalno podsjećamo da skupna molitva nema samo božansku potvrdu, već i da sa sobom nosi posebno obećanje nazočnosti samoga Gospodina.  U Mateju 18,19 i 20 čitamo: Nadalje, kažem vam, ako dvojica od vas na zemlji jednodušno zaištu što mu drago, dat će im Otac moj, koji je na nebesima. Jer gdje su dvojica ili trojica sabrana u moje ime, tu sam i ja među njima.

Teško da bi se mogle naći riječi jasnije od ovih. Imamo dvojaki zavjet koji se ne može prekršiti. Prvo, kad su dva vjernika sabrana u iznošenju molbe Bogu, taj se zahtjev usvaja. Drugo, kad su kršćani okupljeni u ime Gospodina Isusa, on je među njima.

Teškoća je u tome što mi u to ne vjerujemo. Kad bismo vjerovali naši bi molitveni sastanci bili puni, a naše bi crkve gorjele za Boga.

D.

Razmatrajući temu zajedničke molitve, voljeli bismo na početku iznijeti nekoliko osnovnih činjenica o njoj.

1.

Prije svega, u skupnoj molitvi predvodi jedna po jedna osoba. Drugi šute, ali zapravo svi mole. Onaj čiji se glas čuje iskazuje molitve skupine. Drugi ga prate u molitvi, a njegovu molitvu čine svojom. To jedinstvo duha često izražavaju govoreći “Amen”.

2.

Nadalje, želimo spomenuti da između “izgovaranja molitvi” i moljenja postoji velika razlika. Ima jedna dječja pjesmica koja govori o toj razlici:

Često molitve izgovaram,

no molim li ikada?

Jesu li želje srca mojega

u skladu s riječima koje izgovaram?

Mogu ja tada i kleknuti,

kamene bogove štujući;

nuđajuć živomu Bogu,

molitvu tek od riječi satkanu.

Jer riječi srca lišene,

Gospodin neće čuti nikada;

niti će slušat usne hinjene

čije su molitve neiskrene. 1

Nema ničega što tako brzo ubija molitveni skup kao niz ponovljenih molitvi u koje nije uključeno srce. Mi prečesto ponavljamo popis praznih molbi, a molitve se odbijaju od stropa. Molitve mladih obraćenika obično unose osvježenje zato što su spontane i svježe. Stariji kršćani, međutim, često upadaju u molitvenu shemu koja ne koristi ni Bogu ni čovjeku.

1) Burton, J., pjesma: Do I Ever Pray?

Skupove na kojima se moli samo iz osjećaja dužnosti trebalo bi ukinuti. 1

3.

Sljedeća opasnost koju bi trebalo izbjegavati su preduge molitve. Točno je da Biblija kaže “Molite neprestance”, no to ne ovlašćuje pojedinca da prisvaja vrijeme na molitvenom sastanku. Ako su molitve kratke i u njima sudjeluju različiti ljudi, i zanimanje će porasti.

4.

Nadalje, naše molbe trebaju biti konkretne. Nemoj moliti: “Bože, spasi mnoge duše diljem svijeta”, bolje bi ti bilo moliti: “Gospodine, spasi mojega brata Davida”. A kad David bude spašen znat ćeš da je tvoja molba uslišana i to će te potaknuti da i za druge moliš poimence.

E.

Nema nikakva razloga zbog kojeg bi bilo koji molitveni sastanak bio dosadan. Postoji mnoštvo konkretnih zamolbi koje možemo iznijeti pred Prijestolje milosti. Evo nekih:

1.

Moli za one koji vladaju nad nama, navodeći ih po imenu. Moli da budu spašeni i da mi provodimo miran i spokojan život u svoj pobožnosti i poštenju (1 Tim 2,2).

2.

Moli za one u svojoj crkvi koji su bolesni. Gospodin znade koji su, no neki kršćani možda ne znaju; stoga izreci njihova imena.

3.

Moli za nespašene rođake i prijatelje. Nikad se ne smijemo sramiti navesti na molitvenom skupu svoje voljene. Želimo li njihovo istinsko spasenje, željet ćemo podršku crkve u molitvi.

4.

Moli za crkvene starješine. Oni imaju važne odgovornosti koje traže mudrost i strpljenje. Oni zavređuju udio u tvojim molitvama.

1) Fisk, E. G. The Prickly Pear , London: Marshal, Morgan & Scott, 1951., str. 126.

5.

Moli za misionare koji su otišli iz tvoje zajednice. Ako im s vremena na vrijeme pišeš znat ćeš na kakve probleme nailaze i koje su im potrebe.

6.

Moli za nedjeljnu školu, za njezina voditelja, za učitelje kao i za dječake i djevojčice koje se poučava Božjoj riječi.

7.

Moli za siromašne. Ako bi to moglo posramiti nekoga od nazočnih, možda bi u tom slučaju trebalo izostaviti imena.

8.

Moli za muškarce i žene iz svoje zajednice koji su u vojsci. Oni se suočavaju s opasnostima, kušnjama i nevoljama. Potrebne su im tvoje molitve.

9.

Moli za one koji obavljaju Božje djelo, dakle za evangelizatore i učitelje.

10.

Potom, nikako ne zaboravi u svoje molitve uključiti zahvalnost. To nam je jasno obznanjeno u poslanici Filipljanima 4,6: Ne budite zabrinuti ni za što, nego u svemu - molitvom i prošnjom, sa zahvaljivanjem _ očitujte svoje molbe Bogu.

Gospodin s pravom očekuje da njegov narod bude zahvalan. Nezahvalnost za njegovu milost je grijeh.

F.

Ali, ne postoje li i neki uvjeti koje moramo ispuniti želimo li da naše molitve budu islišane? Dakako da postoje!

1.

Prvo, moramo ostati u Kristu. On je rekao: Ako ostanete u meni i riječi moje ostanu u vama, što god hoćete ištite i bit će vam (Iv 15,7). Ostajanje u Kristu je držanje njegovih zapovijedi, vršenje njegove volje i poslušnost njegovoj Riječi.

2.

Drugo, naše molitve trebaju biti u skladu s Njegovom voljom. I ovo je pouzdanje koje imamo u njega: ako što ištemo po volji njegovoj, uslišava nas (1 Iv 5,14).

Budući da su glavne značajke Božje volje iznijete u Bibliji, naša zamolba treba biti biblijska. Stoga moli jezikom Biblije.

4.

Treće, naše zamolbe treba iznositi u Kristovo Ime.

I što god zaištete u moje ime, učinit ću, da se proslavi Otac u Sinu (Iv 14,13).

Što god zaištete u Oca, dat će vam u moje ime (Iv 16,23).

Kada istinski zaiskamo u Njegovo ime, to je isto kao da je On zaiskao Boga.

5.

Naposlijetku, naši motivi moraju biti čisti. Jakov nas podsjeća da mi ištemo i ne dobivamo zato što loše tražimo, da u pohotama svojim potratimo (Jak 4,3). Ako su naši motivi sebični i grešni, ne možemo očekivati odgovor.

G.

Prije no što zaključimo, treba spomenuti još nekoliko dobrih i loših stvari želimo li da naši molitveni sastanci budu “strojarnica Crkve”.

1.

Primjerice, nemoj moliti zato da te vide. Licemjeri, sjećaš se, vole stajati na križanjima ulica i moliti kako bi ih ljudi mogli vidjeti (Mt 6,5).

2.

I ponovno, nemoj tražiti od Boga da učini nešto što i sam možeš učiniti. Od Boga tražimo da na naše evangelizacijske skupove privede nespašene. Ne očekuje li On od nas da ih pozovemo svojim usnama i dovedemo svojim automobilima?

3.

I pripazi da ne tražiš nešto za što znaš da ne bi smio imati. Bog katkada prihvaća takve prošnje, ali u duše takvih prosaca šalje groznicu (Ps 106,15).

4.

Nemoj se obeshrabriti ne stigne li uslišenje odmah. Božji odgovori nikad ne stižu prerano kako ne bismo izgubili blagoslov čekanja na njega; nikada ne kasne da se ne bismo pobojali kako smo se zalud pouzdali.

5.

Uz to, ako Božji odgovor nije baš ono što si iskao, upamti ovo! Gospodin za sebe zadržava pravo da nam dade nešto bolje od onoga što tražimo. Mi ne znamo što je za nas najbolje, ali On to zna, stoga nam daje više no što bismo ikad mogli zaiskati ili zamisliti.

Na kraju, istaknimo da u Crkvi ne može biti pravog napretka bez molitve. Možemo se ponašati po navici, nešto možda naizgled i postići, no za Boga nema nikakva postignuća bez zagovora. Ako to na temelju Biblije i ne zaključimo, na to će nas uskoro navesti čista nužda.

Biskupi

Cjelovite rasprave o Crkvi nema bez razmatranja Božje brige za njezinu duhovnu skrb i nadzor. Vidjet ćemo da to djelo obavljaju oni koje poznamo kao biskupe ili starješine.

I.

Na samom početku raščistili bismo nekoliko pitanja.

A.

Prije svega, moramo razlučiti novozavjetni pojam biskupa i današnju uporabu tog naziva. U apostolskoj je Crkvi biskup bio jedan od nekolicine odraslih kršćana u mjesnoj crkvi koji je brinuo za duhovnu dobrobit te crkve. Danas, u crkvenom sustavu, biskup je postavljeni dostojanstvenik koji u svojoj nadležnosti ima brojne crkve.

Riječ biskup (episkopos) u Novom zavjetu nigdje ne znači ono što se pod tim danas obično razumije _ prelat, visoki crkveni dostojanstvenik. Ona ovdje (tj. u Timoteju 3) niti bilo gdje u Novom zavjetu ne podrazumijeva onoga koji upravlja biskupijom nekog područja zemlje, koja obuhvaća stanovit broj crkava s njihovim svećenstvom. 1

B.

U Novom zavjetu biskupi nisu činili neki sloj ljudi koji posreduje između Boga i čovjeka. Možda je bila neka vrst ukora mogućim budućim takvim težnjama kad je ono Sveti Duh biskupe naveo kao druge, a ne prve, kad je Pavao pisao crkvi u Filipima: Svim svetima u Isusu Kristu... zajedno s biskupima i đakonima.

1) Barnes, Albert, Notes on the New Testament, Blackie and Son, London, sv. VIII., str. 155. (Godina izdanja nepoznata.)

C.

U Novom zavjetu nema ni traga birokratizmu. Umjesto nadmene službe i dičnih titula, ukazuje nam se na smjernu službu  među Božjim narodom. Tako čitamo: “Teži li tko za nadgledništvom, časnu službu želi” (19). Nadgledništvo je djelatna služba, ne uzvišeni službeni položaj.

D.

Na kraju bismo uvodno istaknuli da riječi “biskup”, “starješina”, “nadglednik” i “prezbiter” u Novom zavjetu označuju istu osobu. To je moguće prikazati usporedbom Pisma sa samim sobom.

1.

U Djelima 20,17 upućuje se na “starješine” Crkve. Bilješka u revidiranom (američkom) izdanju (RV) ukazuje da ta riječ znači isto što i “prezbiteri”.

2.

Nadalje, u Djelima 20,28 ti isti “starješine” ili “prezbiteri” nazivaju se “nadglednicima”. U revidiranom je izdanju riječ “nadglednici” prevedena s “biskupi”.

3.

U Titu 1,5 Pavao upućuje Tita da postavi “starješine”; potom odmah (stih 7) navodi značajke “biskupa”, ponovno ukazujući da su “starješine” isto što i “biskupi”.

II.

Razmotrimo sada pitanje kako se nadglednici odabiru ili postavljaju.

A.

U krajnjoj crti samo Sveti Duh može čovjeka učiniti starješinom (Djela 20,28). Crkva može na svečanom skupu postaviti starješine, ali njihov glas ne može u čovjeka usaditi srce nadglednika.

B.

Po Biblijskom poretku izgleda da Bog ljude čini nadglednicima, a kad određeno vrijeme obavljaju svoj posao i crkva ih prepoznaje kao od Boga postavljene biskupe.

C.

ŽŽeli li se dokazivati da su Pavao i drugi postavljali biskupe (Djela 14,23; Titu 1,5), mogli bismo jednostavno odgovoriti da je to bilo prije nego što je Novi zavjet postao dostupan u pisanom obliku u crkvama. Nemajući pisanih uputa u pogledu značajki starješina, crkve su se morale oslanjati na te apostole ili apostolske izaslanike.

Treba dodati da Pavao nikada nije postavljao starješine prigodom svog prvog posjeta nekoj crkvi. On je starješinama koje je Bog odredio ostavio određeno vrijeme da se iskažu svojim radom. Potom ih je izdvojio kako bi ih crkva priznala.

III.

Biblija nas ne ostavlja u nedoumici glede značajki istinskog biskupa ili starješine. O tome čitamo u 1 Tim 3,1-7 i Tit 1,6-9:

A.

Prije svega, biskup mora biti besprigovoran. Zbog svojega ugleda, on mora biti besprijekoran. To ne znači da mora biti bezgrešan, već besprigovoran. Ako se može dokazati neka javna optužba protiv nekog čovjeka, taj se mora suspregnuti od preuzimanja dužnosti nadglednika.

B.

Drugo, mora biti jedne žene muž. Neki to tumače kao da mora biti oženjen. Drugi u tome vide zabranu da višeženik (poligamist) ikad postane starješinom. Možemo nedvojbeno reći da je potonje točno, ali u pogledu prvog teško je biti dogmatičan.

C.

Nadalje, mora biti obazriv. Revidirano izdanje nam kaže da to znači kako mora biti umjeren. On ne smije biti čovjek sklon izgredima. Nekim je osobama teško biti umjeren. Uvijek idu u krajnosti. Takvi ljudi mogu biti u crkvi, ali ne mogu biti nadglednici.

D.

Starješina mora biti trezven ili razborit. Svojim životom mora dokazati da kršćanstvo nije ugodna zabava, površna igra. Starješina se ozbiljno bavi vječnim pitanjima.

E.

Mora se lijepo vladati, bolje rečeno, mora biti uredan. Nemarnost ili neurednost ne pristaju onomu koji bi htio služiti u kući reda.

F.

Nadalje, čitamo da “njeguje gostoljubivost” ili da je “pristaša gostoljubivosti”. Njegov bi dom trebao biti otvoren Božjim ljudima. Trebao bi biti poput Lazarova, Marijina i Martina doma u Betaniji _ mjesto na kojemu je Isus volio boraviti.

G.

Starješina bi trebao biti spreman na poučavanje. Pa i ako nije izvanredno nadaren učitelj, ipak bi trebao biti dostatno upućen u Bibliju kako bi pomogao Božjim ljudima kad se suočavaju s problemima.

H.

Ne bi smio biti sklon vinu, odnosno drugim riječima ne bi smio biti bukač. To je dvoje usko povezano. Svatko tko ne može vladati svojim nagonima ne zavređuje povjerljivo mjesto u crkvi.

I.

Ne smije biti nasilnik. Doslovce, to znači da protiv drugih ne smije upotrijebiti silu. Tako je, primjerice, udaranje sluge nespojivo sa starješinstvom.

J.

Ne smije biti gramzljiv na prljavu dobit. Pravi biskup razumije da novac treba upotrijebiti za Gospodina i promidžbu Njegovih interesa. Pohlepan, gramzljiv kršćanin je paradoks.

K.

Mora biti strpljiv. Njegov je Gospodar bio ljubazan, a sluga nije iznad svoga Gospodara. Blagost i strpljivost možda nisu vrline u svijetu, ali su to još uvijek u Božjem Kraljevstvu.

L.

Ne smije biti bučan ili svadljiv. Neki su ljudi spremni potući se za najmanju sitnicu i posvađati se zbog nevažnih stvari. Biskup to ne čini.

M.

Još jedanput, ne smije biti pohlepan. Hlepiti znači željeti nešto što mu Bog nikada nije kanio dati. Pohlepnost je idolopoklonstvo jer čovjekovu volju stavlja iznad Božje.

N.

Starješina mora dobro voditi vlastitu kuću, držeći, sa svom ozbiljnošću, svoju djecu u poslušnosti _ djecu koja vjeruju i koja nisu optužena za razuzdanost ili nepokornost. Nužnost za taj zahtjev je očigledna. A ne zna li netko svojom kućom upravljati, kako će se brinuti za Crkvu Božju? (1 Tim 3,5)

O.

Ne smije biti novajlija. To je i sadržano u riječi “starješina”. Duhovna je zrelost nužna.  Čovjek može biti star po godinama a da ipak nije sposoban za duhovno nadgledanje jer mu nedostaje kršćanskog iskustva. Opasno je to što ga može uznijeti ponos pa tako padne u ruke đavlu.

P.

Mora biti na dobru glasu među onima izvan zajednice. Svijet treba znati da je on čovjek kršćanskog karaktera i čestitosti.

R.

Ne smije biti samovoljan, ne smije se brzo rasrditi, mora ljubiti ono što je dobro. Mora biti pravičan i svet. Mora se čvrsto držati riječi vjere, to jest mora biti branitelj vjere.

Sažimljući osobine starješine možemo reći da on mora biti kadar držati vlast nad sobom, da mora biti sposoban nadgledati vlastiti dom i boriti se za Božju istinu.

Sada treba naglasti da Biblija ne veli kako biskup mora biti zaređeni svećenik. Ne kaže da treba imati fakultetsku diplomu. Ne kaže da treba biti uspješan poslovni čovjek. Nije važno je li istaknut u društvu. Ništa se ne kaže o njegovu izgledu ili stanju njegova bankovnog računa. On može biti grbavi, nezgrapni, siromašni stari smetlar, pa ipak starješina u Crkvi Božjoj. Razmislimo ozbiljno o tome. Bez sumnje, jedna od najvećih šteta koja se danas čini Crkvi jest priznavanje za starješine ljudi koji nemaju duhovnih sposobnosti. Zato što je uspješno poslovao, čovjek je ubačen na vodeće mjesto u crkvi premda ima malo ili nimalo duhovnosti. Ishod je izobilje stvari koje se mogu kupiti novcem i odsutnost duhovne moći.

IV.

Koje su dužnosti starješina?

A.

Oni ponajprije trebaju hraniti Božje stado (1 Pe 5,2; Dj 20,28). To čine pronoseći Božju riječ. To ne mora značiti javnu službu, već može biti i posjećivanje od kuće do kuće.

B.

Drugo, moraju obavljati posao nadglednika. Nadgledajte stado Božje, piše Petar. Što to znači? Ostatak ulomka objašnjava što to ne znači a što znači.

1.

To ne znači prisilno služenje. To mora biti voljna služba.

2.

To ne znači rad za novčani dobitak. Ne za prljavu dobit, nego dobrovoljno.

3.

To ne znači gospodarenje nad Božjom baštinom. Starješina nije diktator, ni nadzornik, ni šef.

4.

To, međutim, znači biti primjer stadu. Starješina mora upamtiti da Dobri Pastir svoje ovce ne goni _ on ih vodi. Svaki podpastir treba činiti isto. Sa stajališta čovjeka, bilo bi mnogo lakše imati neki središnju ljudsku vlast u crkvi tako da se zapovijedi izdaju iz sjedišta a poslušnost je obvezna. Ali, Bog ne čini tako. Starješine nadgledaju crkvu tako što su primjer stadu.

C.

Na jedan veoma stvaran način starješine daju ton crkvi. Tamo gdje postoje starješine koji su pobožni ljudi, koji Gospodina stavljaju na prvo mjesto u svojem životu _ koji zrače milošću Gospodina Isusa _ možemo očekivati zdravu, duhovnu crkvu; s druge strane, tamo gdje su starješine uronjeni u poslove svijeta, zaokupljeni vanjskim interesima, prezaposleni da bi čitali Bibliju ili molili, među stadom možemo očekivati hladnoću i mrtvilo.

D.

Isto tako, starješinama je rečeno da podupiru nemoćne: U svemu vam pokazah kako se trudeći treba zauzimati za nemoćne i na pameti imati riječi Gospodina Isusa, jer on reče: “Blaženije je davati nego primati (Dj 20,35).

Kontekst ukazuje da bismo trebali biti spremni pomoći onima koji su u potrebi tako da im se dadne što trebaju. To je zanimljivo, umjesto da žive od stada, oni bi trebali sa stadom dijeliti sve što imaju.

E.

Naposlijetku, starješine trebaju prijetiti, karati i opominjati (2 Tim 4,2; Tit 1,13; 2,15). Sve što je protivno vjeri mora se prekorijevati sa svom vlašću. One koji ne ustraju uza zdrav nauk trebalo bi ukoriti i opomenuti. Starješina se mora ozbiljno boriti za vjeru.

V.

Kako se crkva treba postaviti prema starješinama?

Iz 1. Timoteju 5,17 i 18 jasno se vidi da za neke starješine crkva treba financijski skrbiti.

Starješine koji su dobri predstojnici dostojni su dvostruke časti, ponajprije oni koji se trude oko Riječi i poučavanja. Pismo doista veli: “Volu koji vrši ne zavezuj usta!” I: “Vrijedan je radnik plaće svoje”.

Isto je tako jasno da su se drugi brinuli sami za sebe. Sam je Pavao izvanredan primjer toga (1 Kor 4,12).

Uz to, na starješinu se ne treba otresati nego ga  držati kao oca (1 Tim 5,1). Kršćani ne bi smjeli primati optužbu protiv starješine osim na temelju dva ili tri svjedoka (1 Tim 5,19).

I nadalje, biskupa bi se trebalo spominjati, priznavati ih i slušati: S ljubavlju ih nadasve cijenite poradi njihova djela (1 Sol 5,13).

Spominjite se svojih glavara koji su vam navješćivali riječ Božju: promatrajući kraj njihova života nasljedujte njihovu vjeru. Isus Krist jučer i danas isti je _ i uvijeke (Heb 13,7 i 8).

VI.

Na kraju, spomenimo nagradu biskupima.

Pa kad se pojavi Nadpastir, primit ćete neuveli vijenac slave. (1 Pe 5,4)

Đakoni

U našem smo proučavanju o nadglednicima naučili da je njihova uloga duhovna skrb i nadgledanje kuće Božje. Kazali smo da se biskupi često nazivlju i starješinama te da je nekoliko biskupa u jednoj crkvi, a ne jedan biskup nad više crkava. Sada dolazimo na izlaganje o đakonima, tko su i koje su im djelatnosti.

A.

Riječ “đakon” jednostavno znači poslužitelj _ čovjek koji obavlja neku službu ili uslugu. U Novom je zavjetu često uporabljena u tom općenitom smislu. Primjerice, propisno postavljen civilni službenik u državnim poslovima često se nazivlje poslužiteljem Božjim (Rim 13,4). Za Febu se veli da je poslužiteljica Crkve u Kenhreji (Rim 16,1). Sam je Krist opisan kao poslužitelj obrezanih za istinu Božju (Rim 15,8).

To se ime počelo primjenjivati za sedmoricu muškaraca koji su (Djela 6,1-7) bili odabrani da upravljaju crkvenim imutkom, no značenje je zapravo šire od toga. Svatko tko nije starješina a poslužuje u mjesnoj crkvi, jest poslužitelj.

B.

Premda točne dužnosti poslužitelja nisu nigdje podrobno izložene, njihova su svojstva ipak vrlo izričito izložena u 1. Timoteju 3. Počevši od osmog stiha čitamo:

Đakoni isto tako treba da budu ozbiljni, ne dvolični, ne odani mnogom vinu ni prljavu dobitku _ imajući otajstvo vjere u čistoj savjesti. I neka se najprije iskušavaju, pa onda, budu li besprigovorni, neka obavljaju službu. Žene (đakona) isto tako neka budu ozbiljne, ne klevetnice nego trijezne, vjerne u svemu. Đakoni neka budu jedne žene muževi, neka dobro upravljaju djecom i svojim kućama. Jer oni koji dobro obavljaju službu stječu častan položaj i veliku smjelost u vjeri, vjeri u Isusu Kristu.

1.

Ovdje je prvi zahtjev ozbiljnost.  Čovjek  koji je lakomislen i površan neće moći steći povjerenje onih kojima služi.

2.

Đakon nadalje ne smije biti dvoličan. To znači da mora biti dosljedan. Ne smije jednima govoriti jedno, a drugima drugo. Iskrenost i otvorenost su obvezne. Tako će se vladati osobito ako njegova služba uključuje raspolaganje novcem kako bi izbjegao i najmanju mogućnost sumnje ili nepovjerenja.

3.

Ne smije biti odan mnogom vinu. Nitko ne može svoje povjerenje pokloniti neumjerenu čovjeku. Iskustvo nas uči da su neumjerenost i sklonost izgredima neprijatelji urednosti i pouzdanosti. Oni razaraju čovjekovo svjedočanstvo za Boga i čine ga neprikladnim za duhovnu službu.

4.

Isto tako, on ne smije biti gramzljiv za prljavim dobitkom. (Mnogi od ovih zahtjeva istovjetni su onim za biskupa.) Pohlepan duh je zamka. Ako je nečije srce okrenuto gomilanju bogatstva, ta ga strast može obuzeti toliko da njoj podredi svaku drugu djelatnost u svojem životu. U njegovu životu na prvome mjestu nisu više kraljevstvo Božje i Njegova pravednost, a služenje Bogu postaje traljavo i neprihvatljivo.

5.

Đakon mora savjesno održavati otajstvo vjere. To je važno. Nije dovoljno da znade istinu. On tu istinu mora provoditi sa savješću u kojoj nema nikakve smutnje glede Boga. I Himenej i Aleksandar znali su Božju riječ, no poigravali su se s grijehom _ to jest s grešnim naukom (2 Tim 2,17). Odbacili su glas savjesti i doživjeli brodolom vjere (1 Tim 1,19 i 20). Nema zamjene za blagu savjest, takvu koja hitro raspoznaje ono što Bogu nije ugodno i pristaje uz Gospodina a protiv toga.

6.

Nadalje čitamo: “I neka se naprije iskušavaju, pa onda, budu li besprigovorni, neka obavljaju službu.” To je božansko načelo od velike važnosti. “Neka se najprije iskušaju.” Nadalje čitamo: Ruku prebrzo ni na koga ne polaži (1 Tim 5,22). To je savjet potreban svima nama. Uvijek smo skloni pasti pod dojam što ga neka osoba ostavi na nas u prvom susretu. Takvoga odmah poželimo promaknuti na odgovoran položaj. A onda, nakon nekog vremena, uvidimo da je to bio prenagljen postupak. “Nije zlato sve što sja.” Prebrzo smo donijeli sud o njemu.

7.

Sljedeća se osobina đakona više tiče njihovih žena. U King James verziji piše: “Njihove žene isto tako neka budu ozbiljne, ne klevetnice nego trijezne, vjerne u svemu”.

Čini nam se, međutim, da prijevod J. N. Darbyja bolje izražava poruku. On glasi: “Takve žene neka budu ozbiljne, ne klevetnice nego trijezne, vjerne u svemu”. Stvar je u tome da žene na koje se to odnosi ne moraju nužno biti žene đakona, već prije same poslužiteljice, kao primjerice Feba (Rim 16,1).

Teško bi bilo shvatiti zašto su potrebni neki posebni zahtjevi za žene đakona kad takvih zahtjeva nije bilo za žene nadglednika.

Međutim, tu nema nikakvih teškoća ako se uzme da se stihovi odnose na žene koje su poslužiteljice mjesne crkve. (Neki drže da se tu misli na žene i nadglednika i đakona.)

8.

Kao u slučaju starješina, vidimo da đakon mora biti muž jedne žene, i da dobro upravlja svojom djecom i svojim domom. Već nam je skrenuta pozornost na to da ako čovjek nema poštovanje i autoritet u vlastitu domu to teško moći postići u crkvi.

C.

Nagrada đakona je dvojaka. Ako čovjek dobro služi kao đakon, postiže dobar status. Zadobiva dobar položaj među Svetima u svojoj zajednici i dobre izglede za nagradu pred sudištem Kristovim.

Drugo, za sebe stječe veliku odvažnost u vjeri koja je u Isusu Kristu. Doista, takvu cilju svijet pridaje malu vrijednost. Previše je tajnovit, nedodirljiv, maglovit. Ali za Božje dijete dragocjeniji je od zlata ili dragog kamenja.

Kad je riječ o potpori đakona, vrijedi isto kao za starješine. Ima onih koji se uključuju u neku svjetovnu djelatnost i tako zadovoljavaju svoje potrebe. Drugi se potpuno posvećuju Gospodinovu djelu a za sve njih vrijedi načelo:

Tako je i Gospodin onima koji evanđelje navješćuju odredio od evanđelja živjeti (1 Kor 9,14).

Koji se uči Riječi, neka sva dobra dijeli sa svojim učiteljem (Gal 6,6).

D.

Sada bismo se, zaključujući našu raspravu o đakonima, željeli još jedanput vratiti na Filipljane 1,1. Tamo nalazimo tri vrste ljudi za koje se kaže da su u Božjoj crkvi _ Sveti, biskupi i đakoni. Valja primijetiti da druge vrste nisu navedene. Prvi su Sveti, drugi nadglednici, treći poslužitelji. Kako to ističe Barnes u svojim Komentarima Novog zavjeta, znakovito je da nema još jedne vrste, poznate kao svećenstvo.

U Novom zavjetu ne postoje tri svećenička “reda”. Apostol Pavao u ovom poglavlju (1. Timoteju 3) izrijekom opisuje značajke onih kojima treba povjeriti crkvu, ali navodi samo dvoje, “biskupe” i “đakone”. Prvi su službenici Riječi i upravljaju duhovnim interesima crkve; drugi su đakoni, za koje nema dokaza da im je bilo naloženo propovijedati _ “treće” vrste nema. Nema ni navještaja o tome da bi bio netko “nadređen” “biskupima” i “đakonima”. Budući da je apostol Pavao izrijekom davao upute glede organizacije crkve, takav je propust neobjašnjiv ako je želio poredak “velikodostojanstvenika” u Crkvi. Zašto nema ni navještaja o njima? Zašto nema ni spomena njihovih osobina? Ako je sam Timotej bio “prelat”, kako to da nije morao činiti ništa kad je službu trebalo prenijeti na druge? Zar se nisu tražile nikakve posebne osobine za takvu vrst ljudi a koje bi valjalo navesti? Ne bi li bilo barem pristojno od Pavla da barem spomene takvu službu, ako ju je Timotej već obavljao? 1

Odgovor, naravno, glasi: da je organizacija novozavjetne Crkve uključivala bilo koji drugi duhovnički stalež osim biskupa i đakona, Pavao bi ga naveo. Goleme crkvene sustave naših dana razvili su ljudi, bez ikakva punomoćja iz Božje riječi.

1) Blackie and Son, London, sv. VIII., str. 155.

Crkveni prihodi

I. Izvor Crkvenih prihoda

U čitavu Novom zavjetu tvrdi se i podrazumijeva da Crkva svoje prihode dobiva od onih koji su u njoj. Nema ni navještaja da bi neka nespašena osoba izvan Crkve pridonosila njezinoj potpori. Kršćanski prilozi su čin štovanja i stoga ograničeni na one koji su iskupljeni dragocjenom Kristovom krvlju. Isto tako, nema ni navještaja da bi neku mjesnu crkvu financirala, podupirala ili potpomagala bilo koja druga mjesna crkva, skupina crkava ili neko vijeće (koncil). Svaka bi mjesna crkva trebala biti novčano neovisna. Glavna učenja Novoga zavjeta glede ove važne teme, crkvenih prihoda, mogu se prikazati kako slijedi:

A.

Sve što kršćanin ima, pripada Bogu.

Vjernik se mora vladati kao upravitelj, koristeći sve što ima na najbolji mogući način u slavu svojega Gospodara. (Vidi Luka 16,1-12). Tu istinu F. B. Meyer iskazuje ovako:

Mi smo stvoreni za upravitelje; novac našeg Gospodina ne trebamo spremati za sebe već podjeljivati za Njega sve što nam nije nužno za opstanak nas i naših dragih, na životnom položaju na koji nas je Bog postavio. Naš jedini svjetovni cilj trebao bi biti da Gospodinov novac namijenimo najboljem probitku; tako da mu s radošću možemo položiti račun kad dođe obračunati s nama.1

1) Meyer, F, B., Elijah: And the Secret of His Power, Morgan and Scott, London, str. 52. (Godina izdanja nepoznata.)

B.

Kršćaninu je naloženo pridonositi Gospodinovu djelu.

1.

Kada davati? Svakoga prvog dana u tjednu neka svaki od vas kod sebe na stranu stavlja (1 Kor 16,2).

2.

Koliko treba davati?

a.

Sve što uzmogne (1 Kor 16,2).

b.

Koliko je dao Krist. Bio je bogat, ali posta siromašan da bismo mi mogli postati bogati (2 Kor 8,9). On je naš primjer.

c.

Trebali bismo davati od svoje oskudice, ne od izobilja (Marko 12,44).

d.

Ukratko, kršćani bi trebali davati velikodušno. Desetina (deseti dio) je bila ono najmanje što je davao Izraelac. Donio bi desetine i darove. Ni jedan kršćanin ne bi smio biti zadovoljan ne dade li, po milosti, taj minimum što ga zahtijeva Zakon.

3.

U kakvu duhu treba davati?

a.

Najprije bi sebe trebao predati Bogu (2 Kor 8,5), obznanjujući time da sve pripada Njemu.

b.

Treba davati iz ljubavi (1 Kor 13,3), u protivnom je bezvrijedno.

c.

Treba davati skrovito (Mat 6,1-14) _ tako skrovito da, kako se veli, ne zna ljevica što čini desnica.

d.

Treba davati radosno, ne preko volje (2 Kor 9,7).

e.

Vidjeli smo da su rani kršćani svoja dobra prodavali i dijelili utržak jedan s drugim (Dj 2,44-45; 4,31-37). Bio je to vanjski izraz njihova istinskog duhovnog zajedništva. I premda se taj poseban oblik dijeljenja posebno ne preporuča, jasno slijedi da će vjernici, kad su ispunjeni Svetim Duhom, darežljivo davati u svakom slučaju prave potrebe.

4.

Koje su nagrade za davanje?

a.

Kada smo vjerni u nepravedno stečenu bogatstvu (u uporabi našeg novca), Bog će nam povjeriti istinska bogatstva, “duhovne riznice” (Lk 16,11).

b.

Plod izobilan u korist davatelja (Fil 4,17). Imat će blago na nebu (Mat 6,19-21), jer su njegovi darovi <%-2>“miris ugodan, žrtva mila, ugodna Bogu” (Fil 4,18).

c.

Oni koji raspolažu crkvenim prihodima morali bi poslovati tako da nema prigovora: Revno nastojimo oko dobra ne samo pred Gospodinom nego i pred ljudima (2 Kor 8,21).

Trebalo bi postaviti barem dvoje ljudi da se brinu o darovima. U Djelima 6,1-6 čitamo da su sedmorica postavljena da vode raspodjeljivanje sredstava udovicama u zajednici. U Poslanicama nema točno određene upute o tome koliko točno ljudi treba raspolagati novcem, ali iz 1 Kor 16,3 i 2 Kor 8,18-19 jasno je da je bilo uobičajeno tu dužnost povjeriti više no jednom čovjeku. U prethodnom odjeljku Pavao tvrdi da će one koje Korinćani odaberu poslati s darovima u Jeruzalem, te da će, ako treba, i sam poći. Obratite pozornost na množinu, “one”, “oni”. U vezi s potonjim, Pavao objašnjava da je jedan drugi brat određen za putovanje s njim kako bi raspodjeljivao darove crkve.

II. Trošenje crkvenih prihoda.

U Novom se zavjetu ističu tri glavne svrhe u koje se troše crkveni prihodi: za udovice u zajednici, za siromašne Svete u potrebi i za one koji svoje vrijeme posvećuju propovijedanju i poučavanju Riječi.

A.

Za udovice u zajednici (Dj 6,1-6).

Da bi bila “zaista udovica” (1 Tim 5,3-16), žena je morala zadovoljiti sljedeće uvjete:

1.

Mora biti posve sama, to jest bez rođaka koji bi je mogli izdržavati, i potpuno se uzdati u Gospodina za svoje potrebe (stihovi 4,5 i 16).

2.

Mora biti stara barem šezdeset godina.

3.

Mora biti poznata zbog:

a. dobrih djela;

b. uzvišena majčinstva;

c. gostoljubivosti;

d. dobročinstava (vidi stih 10).

B.

Za siromašne Svete.

Bog nas je u svojoj Riječi mnogo puta potaknuo da se prisjetimo siromašnih (npr. u Gal 2,10; Rim 12,13); a blagostanje Njegova naroda u Starom zavjetu usko je povezano s njihovim postupcima prema prema braći u potrebi (Pnz 14,29).

Negdje oko 45. godine poslije Krista, mnogi kršćani Judeje bili su pogođeni siromaštvom. Bilo je to vjerojatno zbog žestokog proganjanja i velike gladi. Sveti iz Antiohije poslaše pomoć braći u Judeji po Barnabi i Savlu (Dj 11,27-30). Zajednica u Korintu bila je potaknuta učiniti isto (1 Kor 16,1-3; 2 Kor 8 i 9). I mi smo odgovorni za pomoć onima u potrebi. Gospodin Isus je kazao: Ta siromaha svagda imate uza se (Mk 14,7).

Dobro je da zajednica ima siromašnih članova o kojima će pobožno brinuti. Barnes ističe da je izvrstan način ujedinjenja kršćana i sprečavanja otuđenja, ljubomore i nesloge imati zajednički predmet brige za koji su svi zainteresirani i kojemu svi mogu pridonijeti.

Međutim, zajednica nije odgovorna za one koji su siromašni zato što ne žele raditi. Za takve je slučajeve Božje pravilo da ako čovjek ne želi raditi ne treba ni jesti (2 Sol 3,10).

C.

Za one koji svoje vrijeme posvećuju djelu Gospodnjem.

1.

Božansko je načelo da oni koji propovijedaju evanđelje ili poučavaju Riječ trebaju dobiti potporu svetih: Koji se uči Riječi, neka sva dobra dijeli sa svojim učiteljem (Gal 6,6).

(Vidi i 1 Ko 9,4-14; 1 Tim 5,17-18.)

2.

Međutim, apostol Pavao često je znao raditi svojim rukama radije nego da primi pomoć od zajednica (Djela 18,3).

Njegovi razlozi za to bijahu:

a.

Da Efežanima posluži kao primjer, kako bi i oni mogli pomoći nemoćne i upoznali blaženstvo davanja (Djela 20,33-35).

b.

Da bi predusreo svoje kritičare u Korintu prije nego što ga optuže za djelovanje iz koristoljublja (2 Kor 11,7-12).

c.

Kako bi spriječio da solunski vjernici ne budu opterećeni njegovom potporom (1 Sol 2,9; 2 Sol 3,7-9). Vjernici su ondje bili siromašni i proganjani.

3.

Crkva u Filipima prihvatila se služenja Pavlu (Fil 4,10-19). Obratite pozornost da Pavao nije želio to zajedništvo zbog vlastite potrebe već zato što je želio plod izobilan u njihovu korist.

4.

Obratite pozornost i na to da, premda nikad nije obznanio osobne potrebe, apostol nije nikada oklijevao obznaniti potrebe drugih vjernika (2 Kor 8 i 9). Stoga, dakle, postoji razlika između izvješćivanja i iskanja. Kako je to istaknuo dr. Chafer: “Svi će se složiti da je izvješćivanje potrebno, jer u protivnom nema nikakva razumna davanja; ali pravi problem nastaje tek oko pitanja iskanja”.

III. Zaključak.

Čitatelj Novog zavjeta će opaziti kako je financiranje crkve prekrasno jednostavno. Nema mučnih zakonskih pravila, nema ni složene financijske organizacije. Slijedimo li jednostavne biblijske upute, dolazimo do dva važna rezultata:

a.

Potrebe crkve će se obilato zadovoljavati bez iskanja.

b.

Svijet neće moći optužiti Crkvu kao instituciju koja zarađuje novac.

Služenje žena

I. U pogledu položaja i službe žena u crkvi Novi zavjet daje točne upute. Oni se mogu sažeti na sljedeći način:

A. Glede pitanja kao što su spasenje ili prihvaćanje pred Bogom, žena je jednakopravna muškarcu. Nema više: muško _ žensko! Svi ste vi jedan u Kristu Isusu! (Gal 3,28).

B. To, međutim, ne znači da su u Crkvi ukinute razlike među spolovima. Govoreći o stvarima svakodnevice, Biblija razlikuje muško i žensko. Primjerice, u Efežanima 5 nalazimo upozorenje: Žene, podložne budite svojim muževima (stih 22).    Muževi, ljubite svoje žene (stih 25).

C. Soga možemo reći da se na ženu, kad je riječ o njezinu položaju pred Bogom, gleda posve jednako kao na muškarca; no kad je riječ o njezinoj ulozi u crkvi, razlika postoji. Ta se razlika, kratko rečeno, sastoji u tomu što žena treba biti podložna muškarcu (1 Kor 11,3).

2. Točnije, sljedeći izričiti nalozi izloženi su u Bibliji kako bi se odredili različiti načini u kojima se ogleda podložnost žene:

A.U crkvi mora šutjeti (1 Kor 14,34-35). Što znači “šutjeti” ovako je objašnjeno:

1.Nije joj dopušteno poučavati muškarce (1 Tim 2,12).

2.Ne bi smjela javno postavljati pitanja  (1 Kor 14,35).

3.U miru bi trebala primati pouku sa svom podložnošću (1 Tim 2,11).

B. Ne smije vladati nad muškarcem (1 Tim 2,12).

C. Ne bi smjela moliti ili prorokovati gologlava (1 Kor 11,5). Samo po sebi, to znači da žena smije moliti ili prorokovati u crkvi ako na glavi ima pokrivalo. Ali 1. Timoteju 2,8, čini se, javnu molitvu ograničuje na muškarce:

Hoću dakle da muškarci mole na svakome mjestu.

Riječ “muškarci” ovdje je uporabljena zbog razlike spram “žena”. Grčka riječ koja se tu rabi posve isključuje žene.

3. Ako se ove upute primjenjuju na žene u strogom, zakonskom duhu, ishod je obično dvojak:

A. Bogu nije ugodna prisilna poslušnost koja ne izvire iz srca (Psalam 51,17).

B. Same žene tako mogu postati ogorčene i srdite. S druge strane, ako su razlozi ovakvih uputa dobro shvaćeni i iz njih slijedi poslušnost srca koje voli i koje je podložno, to se u Gospodinovim očima visoko vrednuje (1 Sam 15,22).

4. Bog se velikodušno udostojio izložiti u svojoj Riječi nekoliko temeljnih načela kako bi pojasnio zašto bi kršćanke trebale biti podložne muškarcima.

A. Prije svega, u redoslijedu stvaranja muškarac je imao prednost pred ženom: Jer prvi je oblikovan Adam, onda Eva (1 Tim 2,13).

Jer nije muž od žene, nego žena od muža (1 Kor 11,8).

Ovdje se želi kazati da je redoslijed što ga je Bog postavio u stvaranju redoslijed koji želi imati i u Crkvi; odnosno, glava je ženi muž (1 Kor 11,3).

B. Drugo, svrha stvaranja ukazuje na prvenstvo muškarca pred ženom. I nije stvoren muž radi žene, nego žena radi muža (1 Kor 11,9).

C. Treće, u svijet je ušao grijeh kad je Eva preuzela vlast nad svojim mužem, Adamom. Adam nije zaveden, a žena je zavedena, učinila prekršaj (1 Tim 2,14).

Gospodin ne želi da ova vrst međusobna podvrgavanja pokvari njegovo novo djelo, stoga nalaže ženi da bude poslušna.

D. Četvrto, Pavao poziva na dosljedno svjedočenje Staroga zavjeta kako bi pokazao da žene trebaju biti podložne (1 Kor 14,34). “Neka budu podložne, kako i Zakon govori”. Premda ni jedna zapovijed to ne govori izrijekom, to je smisao Staroga zavjeta.

E. Glede upute da žene trebaju biti pokrivene (ili zastrte) dok mole ili prorokuju, navode se dva dodatna razloga:

1. Činjenica da anđeli gledaju. Zato žena treba da ima ‘vlast’ na glavi poradi anđela (1 Kor 11,10).  Čini se da ovaj stih odslikava vojske anđela koje motre Božji poredak na zemlji, te ustvrđuje da žene trebaju nositi pokrivalo na glavi kao znak ili obilježje vlasti muškarca. Tako anđeli prate nije li Evin prekršaj u prvom stvaranju nastavljen u novome.

2. Pouka koju nas poučava sama priroda. Ne uči li nas i sama narav... (1 Kor 11,14). U prvotnom je stvaranju Bog ženi dao posebno pokrivalo _ dugu kosu. Iz toga Pavao zaključuje da se u tome očituje božansko načelo; naime, da žena u molitvi i prorokovanju na glavi treba nositi koprenu ili pokrivalo.

5. Činjenica da je žena podložna muškarcu mogla bi značiti da u Kući Božjoj ona nema mjesta ni zadaće. Pismo, međutim, tome proturječi pokazujući da je služba žena, premda nije javna, ipak zbiljska i važna.

A. Njezin je položaj spašen rađanjem djece (1 Tim 2,15). Ovaj “teški” stih mogao bi značiti da majka vjernica, iako isključena iz javnog služenja, nije zato prognana na beskorisno mjesto. Njezin je posao odgajati svoju obitelj u strahu i opomeni Gospodinjoj. Ustraju li ona i njezin muž u vjeri, jednog će dana možda njezini sinovi propovijedati i poučavati Riječ. Stoga se izraz “bit će spašena” može odnositi ne na spas duše, pa niti na spas od tjelesne smrti u činu rađanja, već na spas ženina mjesta i povlastica. Ona neće postati nitko, već će imati tu veličanstvenu službu odgajanja djece da žive na slavu Božju.

B. U Novom se zavjetu nalaze i drugi primjeri ženskog služenja, kao što su:

1. Posluživanje od svojih dobara (Luka 8,3).

2. Iskazivanje gostoljubivosti (Rim 16,1).

3. Poučavanje mlađih žena (Titu 2,4).

6. U vezi sa služenjem žena javljaju se brojne primjedbe i pitanja, a među najčešće spadaju:

A. Ne predstavlja li Pavlovo učenje o ovoj temi viđenje neoženjena muškarca s predrasudama prema ženama?

Odgovor na to je: Naprotiv, to su pouke Božjeg Svetoga Duha, ili, kako je Pavao napisao u 1 Kor 14,37 _ “Božje zapovijedi”.

B. Je li moguće da je Pavao jednostavno poučavao ono što je bio mjesni običaj u njegovo doba, ne misleći da bi to stanje stvari trebalo biti primjenljivo na nas danas?

Odgovor: Njegova je prva poslanica Korinćanima bila napisana ne samo crkvi u Korintu već svima što na bilo kojemu mjestu prizivlju ime Isusa Krista (1 Kor 1,2). Stoga te upute imaju sveopću primjenu.

C. Ne pokazuje li Pavao u 1. Korinćanima 11,16 da stvari koje poučava nisu obvezujuće, te da se takvi običaji nisu provodili u Božjim crkvama? (Ako je kome do prepirke, takva običaja mi nemamo, a ni crkve Božje.)

Odgovor: Takvo tumačenje potkopava nadahnuće i autoritet Biblije. Ono što taj stih doista govori jest da prepiranje oko tih Gospodnjih zapovijedi nije bio običaj u crkvama. Crkve su ih prihvaćale i pokoravale im se, ne dvojeći i ne raspravljajući o njima.

D. Budući da je kosa dana ženama za pokrivalo, nije li to jedino pokrivalo koje se zahtijeva?

Odgovor: U 1. Korinćanima 11 postoje dva pokrivala. Ženska se kosa navodi kao pokrivalo u stihu 15, no veo je nužan u stihu 5. Inače, stih 6 bi zapravo glasio:

Jer ako žena nema kose neka se šiša, ako li je pak ružno ženi šišati se ili brijati, neka pusti kosu.

Očigledno, takvo značenje nije moguće. Mora značiti da je nužno i neko drugo pokrivalo osim kose.

E. Ne znači li uputa ženama da šute u crkvi (1 Kor 14,34) jednostavno zabranu njihova čavrljanja i ogovaranja tijekom službe?

Odgovor: Ulomak kaže “nije im dopušteno govoriti”. Riječ prevedena ovdje s “govoriti” u Novom zavjetu nikada nema značenje “čavrljati” ili “brbljati”. Ista se riječ rabi za Boga u stihu 21: Drugim jezicima... govorit ću ovome narodu.

F. Postavlja se još mnogo pitanja, kao što su je li pravo da žene javno svjedoče, da govore o svojem misionarskom radu, da pjevaju solo. Tamo gdje se u Bibliji nije posebno raspravljalo o pojedinačnim slučajevima, mora se dopustiti da odluče opća načela Riječi.

Stoga u svakoj dvojbenoj situaciji trebamo upitati:

Oduzima li se time vlast nad muškarcem?

Preuzima li žena vodeće mjesto?

Poučava li muškarce Riječi?

Budući da su te stvari zabranjene, trebali bismo izbjegavati sve što predstavlja povredu duha ovih naučavanja Božje riječi.

7. Iznoseći ove upute Božja je namisao bila dobrobit njegova naroda kao i njegova vlastita slava. Tamo gdje se o njegovu Riječ oglušivalo ili se svojevoljno kršila, nastali su razdor i nered. Očigledno zlo žena koje preuzimaju vlast i javno poučavaju vidi se u nastanku mnogih kultova _ ističu se adventizam sedmoga dana, teozofija i kršćanska znanost u kojima žene imaju vodeću ulogu.

S druge strane, nema ljupkije i ugodnije stvari no vidjeti kršćanke na njihovu Bogom određenu mjestu kao ures blaga i tiha duha (1 Pet 3,4).

Iziđimo k Njemu!

Na prethodnim smo stranicama raspravljali o Crkvi, iz općenitog i mjesnog aspekta. Nastojali smo otkriti načela Crkve kakvima nas uči Novi zavjet i razumjeti onu jednostavnost, žar i duhovnost Zajednice kakva je postojala u doba apostola.

Sada ostaje pitanje: “Kako sve to mogu primijeniti vjernici u dvadesetome stoljeću?”

Da bismo na to pitanje odgovorili, najprije bismo trebali ukratko razmotriti stanje u crkvi danas. Na svakom koraku nalazimo otklon, neuspjeh i propadanje. Vidimo goleme crkvene organizacije koje združuju materijalno bogatstvo i politički utjecaj, ali uglavnom bez duhovne moći. Nalazimo denominacije i sekte koje od svojih pristaša traže odanost i podršku, iako predstavljaju bezvjerni i iskrivljeni pogled na Crkvu. Crkveni su sastanci prepuni beživotne liturgije i ritualnosti koja umrtvljuje dušu, a ljudima nude tek sjene umjesto Krista. Klerički sustav sveo je prosječnog laika na nijemog svećenika, ako ne i na puki stroj za podjeljivanje novčića. U crkveno članstvo upisani su i spašeni i nespašeni, i istinski vjernici i oni koji nemaju nikakva životnog jedinstva sa živim Spasiteljem. Naposlijetku, crkve su iskvarene “kvascem” modernizma koji je socijalnim evanđeljem zamijenio poruku otkupljujuće milosti.

Zapitamo li se što bi kršćanin koji se nađe u takvoj situaciji trebao učiniti, odgovor je samo jedan. Odvoji se od toga! Iziđi k Njemu izvan tabora!

Božja Riječ je nemilosrdno beskompromisna u svojem upornom zahtjevu da se vjernici moraju povući od svakog oblika zla _ bilo ono crkveno, doktrinarno ili moralno:

Ne ujarmljujte se s nevjernicima. Ta što ima pravednost s bezakonjem? Ili kakvo zajedništvo svjetlo s tamom?

Kakvu slogu Krist s Belijarom? Ili kakav dio vjernik s nevjernikom?

Kakav sporazum hram Božji s idolima? Jer mi smo hram Boga živoga, kao što reče Bog: Prebivat ću u njima i hoditi među njima; i bit ću Bog njihov, a oni narod moj.

Zato iziđite iz njihove sredine i odvojite se, govori Gospodin, i ništa nečisto ne dotičite i ja ću vas primiti. I bit ću vam otac i vi ćete mi biti sinovi i kćeri, veli Gospodin Svemogući (2. Korinćanima 6,14-18).

Besmisleno je tvrditi da kršćanin treba ostati u korumpiranoj crkvi kako bi u njoj bio glas za Boga. “Nema  nikakva pojedinačnog junaka ili sveca čije ime blista na nadahnutim stranicama i koji je svoje vrijeme iz temelja preokrenuo: svi su, bez iznimke, zavikali, ‘Iziđimo van iz tabora!’; ...  Čovjek koji ulazi u svijet da bi ga uzdignuo, uskoro će uvidjeti da je on sam unižen ... Najsigurniji i najjači položaj je izvan tabora. Arhimed je jednom kazao da bi mogao pomaknuti svijet, samo ako bi imao uporište negdje izvan njega. Tako i šačica Božjih slugu može utjecati na svoje doba samo ako budu nalik Iliji, kojemu je čitav život protekao posve izvan dvorskih zidina i svijeta njegova doba. 1

Svima koji se zalažu za ostanak u crkvi za koji znaju da je pogrešna, Samuel pruža jasan i snažan odgovor: ‘Poslušnost je vrednija od najbolje žrtve, pokornost je bolja od ovnujske pretiline’. 2

<%-2>1) Meyer, F. B., Elijah: And the Secret of His Power, (London, Morgan i Scott), st. 65., 66.

2) Mackintosh, C. H., Notes on Genesis, Loizeaux Bros., New York, 1951., str. 155.

Ali pitanje ostaje i dalje: “Što čovjek treba učiniti nakon što se pokorio biblijskom nalogu da ‘iziđe’?”

Kao odgovor na to, predlažemo sljedeći biblijski plan:

A.

Okupljajte se u kršćanskoj prostodušnosti sa skupinom vjernika istomišljenika.

B.

Okupljajte se samo oko Krista: neka on bude jedino što vas privlači. Premda iz toga neće nastati velike zajednice, bit će to barem jezgra odanih vjernika koje se neće dati lako maknuti kušnjama ili obeshrabrenjima.

C.

Kad je riječ o mjestu za sastajanje, dom sasvim zadovoljava, a za to ima i mnogo primjera u Bibliji (Rim 16,5; 1 Kor 16,19; Kol 4,15; Fil 2). Oni koji traže prekrasnu građevinu s posebnom religijskom opremom nikad nisu istinski otkrili svedovoljnost Gospodina Isusa kao Osobe oko koje se okuplja Njegov narod.

D.

Nemojte prihvaćati nijedno ime niti ponašanje koje bi iz članstva isključivalo ma kojeg istinskog vjernika.

E.

Ne prihvaćajte priključenje ma kojoj denominaciji i ustrajno odbijajte svaki izvanjski nadzor ili upletanje koji bi narušili samostojnost mjesne crkve.

F.

Odupirite se trajnoj težnji da služba padne u ruke samo jednog čovjeka. Bolje je da Svetome Duhu dopustite uporabiti različite darove koje je Krist dao Crkvi i pobrinite se za djelatno očitovanje svećeništva svih vjernika.

G.

Okupljajte se redovito radi molitve, proučavanja Riječi, lomljenja kruha i zajedništva. Potom se djelatno uključite u propovijedanje evanđelja, pojedinačno i skupno.

H.

Ukratko, nastojte se susretati kao novozavjetna crkva u pravom smislu riječi, vjerno predstavljajući Kristovo Tijelo i pokoravajući se Gospodinovim zapovijedima.

Zanimljivo je da to danas čine kršćani diljem svijeta. Nemajući drugog vodiča doli Bibliju, spoznali su da su ova načela božanska i počeli ih slijediti unatoč pokudama i klevetama. Nemaju drugog Poglavara doli Krista, drugog zajedništva do njegova Tijela, ni drugog stožera do njegova prijestolja. Oni pokušavaju u istinskoj poniznosti svjedočiti jedinstvo Kristova Tijela.  U svojem zajedništvu nastoje stvoriti svetište za istinske vjernike koji su pod pritiskom modernizma i s njime povezanih zala. Nema na svijetu kataloga s popisom ovih crkava, nema ničeg svjetovne naravi što ih povezuje. Njihovo jedino jedinstvo jest ono koje je oblikovao i održava Sveti Duh, a oni su zadovoljni što je tako.

Nema nikakva razloga da velika Glava Crkve ne stvori stotine sličnih zajednica kroz požrtvovno i molitveno djelovanje svojega Naroda. Tamo gdje su kršćani prihvatili tu viziju i spremni su za nju trpjeti, Gospodin će nagraditi njihovo djelovanje i napore i ispuniti njihove žudnje za Njegovom slavom.

Moguće je da ćemo upravo uoči Gospodinova povratka doživjeti veliki ustanak pod vodstvom Svetoga Duha protiv lažnoga kršćanstva i svjež, nov pokret njegove milosti koji će stvoriti male, neovisne zajednice kršćana koji ljube Bibliju.

Neka On, koji je ljubio Crkvu i predao sama sebe za nju, učini da tako i bude _ na Njegovu vlastitu slavu!

Copyright © 1956 by William MacDonald

Copyright © 1995. za Hrvatsku: EUROLIBER _ Zagreb

Izdavač: EUROLIBER _ Zagreb, Marulićev trg 17

Urednik: Ivan Vrtarić

Prijevod: Mirjana Paić-Jurinić i Ivan Vrtarić

ISBN 953-6423-01-4

Sadržaj

Crkva je Njegovo Tijelo   . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .   3

Crkva je Njegovo Tijelo (nastavak)   . . . . . . . . . . . . .   6

Mjesna crkva   . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .   11

Istina o jednome Tijelu   . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .   13

Kristovo vodstvo   . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .   17

Načelo prihvaćanja   . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .   19

Duh Sveti u Crkvi   . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .   23

Disciplina u Crkvi   . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .   27

Širenje Crkve   . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .   31

Svećeništvo vjernika   . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .   38

Krštenje   . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .   42

Gospodnja večera   . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .   46

Molitveni sastanak   . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .   49

Biskupi   . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .   54

Đakoni   . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .   60

Crkveni prihodi   . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .   64

Služenje žena   . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .   69

Iziđimo k Njemu!   . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .   74

KRIST

I

CRKVA

Prikaz novozavjetnih crkvenih načela

William MacDonald